Kyrkans äldsta delar har en tydlig romansk karaktär med fasader av oputsad natursten medan klocktornet och nykyrkan är putsade och vitmålade. Det romanska murverket består av skalmurar uppbyggda av kvaderhuggen hård sandsten med inslag av granit. Kvaderstenen är mycket noggrant tillhuggen med minimala fogar. Under sent 1800-tal och tidigt 1900-tal var stenmurarna kvadermålade med vita fogar. Rest av denna fasadbehandling syns på enstaka platser i fasaderna framför allt där skador i murverket täckts med ytputs. En del putslagning samt överputsning av sentida tegelinslag finns också i naturstensfasaderna. Murverket på långhuset, västverket och koret har ett enhetligt utförande och man kan förmoda att dessa är utförda i ett sammanhang. Nederst på kyrkan löper en skråkantsockel av huggen sandsten. Sockeln saknas på korets södra sida möjligen har den skadats eller huggits bort. Hörnen markeras med lisener. Kyrkans västparti är i fasaden sammanbyggt med långhuset i en byggnadskropp och en obruten rundbågsfris fram till västpartiets hörnlisener. Gränsen mellan långhus och västparti är därmed inte synlig utvändigt. Upptill avslutas fasaderna med en rundbågsfris som utgår från profilerade konsoler. I taklistverket finns en skillnad mellan korets listverk, som består av en karnis, och långhuset och västpartiets som har en karnis och en uppförts i en första etapp. På långhuset och västpartiet är murarna påbyggda med en tegelmur i samband med att kyrkan valvslogs på 1200-talet. Påmurningen är utförd som ett listverk i flera språng samt putsad och vitmålad. Absidens listverk och sockel har ett något annat utseende än övriga romanska delar. Sockeln är uppbyggd med ett utskjutande skift nederst, en vulst och ett rakt skift över. Fasaden är uppbruten av fyra smala halvkolonner med tärningskapitäl. Rundbågsfrisen är dubbel och utgår från konsoler med två språng. Över rundbågsfrisen finns ett listverk som påminner om taklisten på långhus och västparti med vulst och karnis. Några få inslag av dekorbehuggen sten finns i fasaderna. I västpartiets södra fasad har en av konsolerna getts en dekorativ utformning i form av ett djurhuvud i färd med att sluka en lurvig varelse med två ben. Skulpturen kan vara ett uttryck för kampen mellan det onda och det goda. På långhusets södra fasad, under det östra fönstret finns en relief i form av ett djur av något slag. Stenen är kraftigt vittrad men två ben och möjligen en svans anas. I korets nordöstra mur finns en relief föreställande ett fyrfotadjur med ett kors, troligtvis korslammet, och på sydöstra muren en drakliknande figur med vingar och en svans. Kyrkan har haft tre ursprungliga ingångar; en i väster samt syd- och nordportalerna. De senare var placerade ungefär mitt på långhuset om man räknar hela skeppets längd tillsammans med västpartiet. Sydportalen som numera är belägen inne i klocktornet fungerar som ingång till sakristian från kyrkorummet. Portalen bildar en djup nisch i form av en perspektivportal med flera mursprång av kolonnetter med dekorbehugget kapitälband. Tympanonstenen och kapitälen liksom arkitravbågarna dekoreras av akantusblad och vinbladsdekor. Portalens främre del, fasaddelen, är borttagen men de bevarade delarna har tolkats som en baldakin som skjutit fram från fasaden och bildat ett rakt avslutat krön över perspektivportalens valvbågar. Portalen har sannolikt markerats ytterligare i fasaden genom ett språng i rundbågsfrisen och taklistverket. Nordportalen är inte bevarad längre som öppning och bör ha rivits när nykyrkan byggdes. De delar som finns bevarade tyder på att den har haft samma uppbyggnad som sydportalen. Kyrkans västportal har tolkats som en ursprunglig öppning men har i alla fall delvis murats om vid något tillfälle. Portalen är utformad med en vid rundbåge. Såväl arkitravbågarna som tympanonstenen är sekundära och saknar behuggning. De södra kapitälbanden dekoreras av akantus medan kapitälstenarna mot norr är utförda med djurformer vilket avviker från övriga portalutsmyckningar. Även stenmaterialet är annorlunda och västportalen verkar inte heller ha haft en baldakin. Västportalen utgör huvudingång till kyrkan numera och ingångsdörren är en dubbel träport utvändigt klädd med skivor av kopparplåt. Varje dörrblad är försett med ett ringhandtag av koppar eller brons. Kyrkans bäst bevarade fönsteröppningar är till västpartiet och består av smala rundbågiga muröppningar som vidgas inåt i muren. I en av öppningarna mot söder sitter en ursprunglig överliggare av ek. Ekplankan har daterats ungefärligen till cirka 1110-1140 genom dendrokronologisk metod. Ytterligare en välbevarad fönsteröppning finns i långhusets södra fasad, öster om klocktornet. Öppningen är igensatt i smygens inre del men den rikt profilerade omfattningen med trappstegsformad solbänk är till stora delar bevarad. Konturerna av ytterligare en rundbågig fönsteröppning syns längre österut på samma fasad. En ursprunglig fönsteröppning med samma utseende som långhusets övriga romanska öppningar har också funnits till emporvåningen. Denna är inte bevarad längre och i västgaveln sitter numera en sentida, rakavslutad fönsteröppning. Absidens mittersta fönsteröppning är kyrkorummets enda ursprungliga ljusöppning som ännu fyller sin funktion. Öppningen är rundbågig med inre skrånande smyg. En delvis dekorbehuggen omfattning finns utvändigt, sannolikt en återanvänd del från korets ursprungliga östmur. Öppningen flankeras av två sekundärt upptagna fönster med liknande utseende som mittfönstret. På långhusets sydvästra sida syns konturerna av flera sekundära men medeltida muröppningar som gett ljus åt kyrkans västra delar. Den ena av dessa kan ha varit en ingångsöppning till en läktare. Övriga fönster till långhuset och koret består av fem stora stickbågiga öppningar murade utan språng och med djupa smygar utvändigt. Nuvarande karmar med spröjsade fönsterbågar av ek är från 1966. Klocktornet har kvadratisk grundplan och saknar markerad sockel. Fasaderna är spritputsade och vitkalkade. I bottenplan syns konturerna efter en tegelmurad vid spetsbåge med okänd funktion. Mot väster finns en liten stickbågig fönsteröppning med blyspröjsat glas och i söder en dörröppning med rundbågig omfattning. Dörren har lackad träpanel och ett glasat överstycke med blyspröjsade rutor. Vänster om ingångsdörren är en smal ljusöppning belägen till en igenmurad murtrappa. En smal ljusöppning finns också i söder till andra våningen. Tredje våningen har två rundbågiga fönsteröppningar mot öster och väster, täckta med träluckor på insidan. Under klockvåningen syns ett par rektangulära blinderingar vilka bör hänga ihop med de ursprungliga ljudöppningarna i fjärde våningsplanet som är igenmurade i alla väderstreck utom mot norr. De senare består av dubbla, smala rundbågsöppningar murade av tegel och täckta av brädluckor. De nuvarande ljudöppningarna, i femte våningsplan, består av stora rundbågsöppningar täckta med kopparplåt med rakslutna luckor. Mellan öppningarna sitter stora mittpelare av huggen sandsten som tros vara återanvända från nord- och sydportalernas baldakiner. Framför allt till tornets övre våningar finns flera ankarjärn både med rak form och liljeformade och i norra fasadens gavelspets bildar fyra ankarjärn årtalet 1604. En rad små ankarjärn finns även över första våningen troligen från ett numera borttaget bjälklag. Nykyrkan har ett högt markerat sockelparti men fasaderna är i sin helhet slätputsade och vitmålade. Taklisten är profilerad och sträcker sig runt hörnorna in i gavelsidorna som en markering av hörnkedjan. Två par liljeformade ankarjärn syns i nykyrkans gavelpartier. En rundbågig dörröppning finns mot norr i västra delen av nykyrkan samt ett stickbågigt, högt fönster i varje fasaddel, totalt fyra fönster. I dörröppningen finns en behuggen arkitrav av sandsten med akantusdekor som sannolikt har återanvänts från kyrkans ursprungliga nordportal. Ytterdörren är av lackad träpanel med glasat överljusfönster. Fönsterpartierna i nykyrkan är mindre än till långhuset men har samma uppbyggnad av spröjsade ekbågar. Med undantag av nykyrkan täcks kyrkans olika byggnadsdelar av sadeltak med kopparplåt i skivtäckning med fotrännor och stuprör av koppar. Klocktornet har fall mot öster/väster och i nock sitter två kyrktuppar av koppar. I korets nock mot öster finns en kopia av en akvamanil i form av en ryttare på en häst som tidigare satt uppsatt som vindflöjel på kyrkan. Ryttaren sitter på toppen av ett kopparklätt kors och hans fana består av en liten vimpel av järnsmide med årtalet 1762. Nykyrkan har två sadeltak täckta med enkupigt rött tegel. I nykyrkans nock finns en murad skorsten.
21400000548733 http://kulturarvsdata.se/raa/bbr/21400000548733 Bebyggelse - byggnad KRISTIANSTAD VÄ 165:1 - husnr 1 VÄ KYRKA (SANKTA MARIA KYRKA) Kyrkan består av ett brett långhus med västparti, ett smalare och lägre kor samt absid i öster, ett klocktorn vid långhusets södra sida och en nykyrka vid långhusets norra sida. Västpartiet har samma höjd och bredd som långhuset. Dess övre delar revs på 1800-talet men bestod ursprungligen av ett tvillingtorn. Långhuset, koret och västpartiet tolkas som kyrkans äldsta delar. Koret var till en början rakt avslutat i öster men byggdes till redan på 1100-talet med en absid. I samband med att kyrkan renoverades på 1960-talet gjordes byggnadsarkeologiska undersökningar inne i kyrkan och uppmätningar av murverk. Ansvarig för utgrävningarna var Henrik Graebe som även var antikvarisk kontrollant i vid renoveringen. Graebe var av den uppfattningen att kyrkan började byggas från öster med färdigställandet av koret och därefter långhuset och västpartiet. De senare daterade han till omkring 1140 utifrån jämförelse med portalerna i Lunds domkyrka. Äldre forskning har utgått från att Mariakyrkan byggdes av stenhuggare från byggnadshyttan vid Lunds domkyrka och med domkyrkan som stilbildande förlaga. Mer och mer tyder dock på att Lunds domkyrka och Mariakyrkan i Vä uppfördes parallellt och med separata byggnadshyttor. Senare forskning anger 1121 som kyrkans invigningsår. Årtalet utgår från tolkning av en inskription på en pergamentslapp som påträffades i en relikdosa vid 1960-talets renovering, nedlagt i en medeltida altarskiva. Den gängse uppfattningen är att relikdosan lades ned i kyrkans huvudaltare i samband med dess invigning och att årtalet därmed kan betraktas som invigningsår för kyrkan. Dock är det oklart om 1121 ska tolkas som invigningsår för huvudaltaret i koret i en första etapp eller för absiden, dit huvudaltaret flyttades efter tillbyggnaden mot öster. Vad som dock är klart är att koret är äldre än absiden. När absiden hade byggts dekorerades både kor och absid med kalkmålningar. Senare forskning vill hävda att målningarna kan ha tillkommit mellan 1120-1150 vilket anger ungefärlig tillkomsttid för absiden. Det har också lagts fram teorier om att koret skulle vara betydligt äldre än övriga delar och att absiden tillkom 1121 som startskottet för nästa etapp då även långhus och västparti uppfördes. Olika utförande på fasaddetaljer på långhus och absid talar emot denna teori. Den äldsta kyrkans långhus hade en nord- och en sydportal troligtvis i form av baldakinportaler. En ingång fanns också i väster till västpartiet. På varje sida av långhuset fanns tre rundbågsformade, högt sittande fönster. Västpartiet hade en tredelad planlösning som från tredje våningsplan var indelad i två torn med ett lägre mittparti. I bottenplan bestod västpartiet av entréhall i mitten, trapphall i söder och ett mindre rum i norr. I andra våningsplan fanns en emporvåning med två kolonettförsedda galleriöppningar i mittersta utrymmet och ett fönster mot väster. Kyrkan uppfördes sannolikt som patronatskyrka för kungen och drottningen och västportalen kan i detta sammanhang tolkas som kungaparets ingång och hela västpartiet som deras upphöjda högsäte. Tornen bestod sannolikt av minst ett par våningars höjd invändigt och i övre våningen fanns dubbla rundbågsöppningar med kolonnetter. Graebe med flera menar att influenserna till kyrkans arkitektur kom från det nordtyska området Sachsen-Westfalen. Dekorutsmyckning uppvisar influenser både från anglo-normandiska området, Rhenlandet och Lombardiet. Inne i långhuset har man vid utgrävningar påträffat rester av murade stenbänkar längs väggarna vilka tolkats som ursprungliga. Vid långhusets östra vägg, triumfbågsväggen har lämningar efter vad som tolkats som baldakinaltare påträffats. Rester efter denna anordning kan ännu ses i kyrkan. I koret finns valvkapitäl bevarade vilka Henrik Graebe tolkar som kapitäl till ett ursprungligt eller möjligen endast planerat korsvalv. Det ursprungliga altaret stod vid den rakt avslutade korväggen i öster där man påträffat rester av ett altarfundament. När absiden hade byggts fick ett nytt huvudaltare plats mot absidens östra vägg. Rester av detta fundament och ett golv av kalkbruk finns ännu bevarat i absiden. Ett tunnvalv över koret tillkom troligtvis i samband med att absiden byggdes då även tribunbågen gjordes i korets östra gavel. Målningar utfördes därefter på väggar och valv i både kor och absid. Bland motiven i målningarna finns en donatorsframställning föreställande en man med krona på huvudet och en kvinna, tolkade som kung och drottning som bär på ett skrin respektive en miniatyrkyrka. Utifrån den konsthistoriska dateringen av målningarna och senare års tolkning av pergamentsårtalet skulle donatorerna kunna motsvara kung Niels Svendsen (kung av Danmark 1104 - till sin död 1134) och hans gemål Margareta Fredkulla (drottning från 1104 sin död kring 1129/30). När klostret inrättades i Vä kring 1160-talet kan kyrkan ha byggts om något och anpassats för klostrets verksamhet. En dörr i korets södra sida kan ha tillkommit vid denna tid. I södra långhusfasaden tillkom också ett par öppningar, en rundbågig öppning som kan ha fungerat som ingång till en läktare från intilliggande klosterlänga i söder. Under denna ingång finns en något senare upptagen fönsteröppning eller murnisch. I emporvåningen uppfördes ett baldakinaltare med en altarnisch mellan galleriöppningarna. Emporvåningen får därmed funktion som kapell. Kungafamiljens kopplingar till Mariakyrkan var fortfarande starka. Enligt källor från 1600-talet begravdes Kung Valdermarsens drottning Gertrud (1142- 1195) i Vä. Drottning Gertruds gravplats har inte kunnat identifieras men möjligen begravdes hon längst fram i koret på Mariasidan i kyrkan, där en kvadratisk gravkammare har dokumenterats i samband med arkeologiska undersökningarna på 1960-talet. När klostret brandhärjades i början av 1200-talet skadades troligtvis även kyrkan. Tidiga brandspår har bland annat iakttagits på kyrkans södra fasader och inne i västpartiet. Efter branden valvslogs långhuset med sex kryssvalv fördelade i två rader uppburna av höga stenpelare av granit i mitten. Yttermurarna förhöjdes för att ge plats åt de nya valven. Nära inpå långhusets valvslagning, kanske något tidigare, slogs också ett ribblöst kryssvalv över emporvåningen. Senare under medeltiden byggdes kyrkan till med ett sidoställt klocktorn i fyra våningar framför sydportalen vars baldakinportal därmed förstördes. Klocktornet brukar dateras till 1400-talet men en mer försiktig uppskattning bör vara 1300-1400-talet. När klocktornet byggdes kom den västra av långhusets romanska fönsteröppningar att byggas för. En fönsteröppning längre västerut tillkom möjligen då. Under 1400- talet målades ytterligare kalkmålningar inne i kyrkan. Spår av dessa har dokumenterats i tornets förhall, tornbågen och på långhusets västvägg. Målningar som kan tillhöra samma period finns även bevarade i emporvåningen. På långhusets västra vägg har senare målningar påträffats vilka kan tillhöra 1600-talet. År 1593 byggdes den så kallade nykyrkan eller kapellet, som upptar i stort sett hela långhusets norra sida som genombröts av två valvöppningar. Årtalet har tidigare suttit som ankarjärn i nykyrkans gavlar. Möjligen innebar tillbyggnaden i själva verket en ombyggnad av ett äldre kapell vid kyrkans norra sida. Under nykyrkans golv påträffades på 1930-talet en medeltida stengrav mellan två parallella stenmurar, möjligen rester av en krypta. I stenkistan låg ett skelett efter en fullvuxen individ, troligen en man och cirka 70-år gammal. Gravens utformning pekade på en ålder till tidig medeltid och att den tillhört en betydelsefull person. Stenkistan togs om hand för att muras upp på en annan plats i kyrkan men flyttades senare till kyrkogården. Kistan blev undersökt igen under 2016 varvid kalkbruksrester på stenkistan daterades till 1200-talet. Stenkistan togs om hand och placerades senare väster om nykyrkan. Enligt Henrik Graebe slogs även ett tunnvalv av tegel över förhallen kring 1593. Tunnvalvet förstörde emporvåningens golv och altarbaldakin. År 1604 höjdes klocktornet med ytterligare en våning och fick volutformade gavlar. 1674 gjordes ett nytt altare med en ny altaruppsats som placerades under tribunbågen. Under 1700-talet flyttades troligen sakristian in i nykyrkan. 1707 uppfördes en läktare, den så kallade Mansdalaläktaren i den ena av bågöppningarna till nykyrkan. Under 1700-talet gjordes ytterligare gravvalv i nykyrkan 1723 och 1735. 1746 utfördes draperimålningar på korets väggar och i triumfbågen av Alexander Junger. En teckning av A. Kastman visar kyrkan från nordost, avtecknad någon gång under 1700-talets första hälft. Nykyrkan avbildas med volutgavlar och hörnkedjorna är markerade, troligtvis med kvadermålning i grått. Väster om nykyrkan syns taket på en byggnadsdel som det saknas information om. Denna tycks ligga i hörnet mellan nykyrkan och västpartiet. Klocktornet avslutas upptill med volutgavlar och en stor kupolprydd lanternin. Västtornen avbildas med trappstegsgavlar med spetsbågsformade blinderingar. Kastmans ritning visar att kyrkans fönsteröppningar inte getts enhetlig storlek ännu. 1781 togs nya större fönsteröppningar upp till kyrkan, sannolikt ungefär med samma placering och storlek som dagens fönster. 1804 revs de övre delarna av dåvarande tvillingtornet i väster och västpartiet fick samma takhöjd som långhuset. Endast några år senare, 1810, drabbades kyrkan av en brand då hela taklaget förstördes. Efter branden gjordes yttertak och takstolar om över långhuset och västpartiet som då fick samma nockhöjd. Nykyrkan som tidigare hade varit uppdelad med två gavlar mot norr, och två taklag, täcktes om med ett gemensamt, valmat tak. 1843 byggdes en orgelläktare i kyrkan för en ny orgel och en ny altaruppsats ritad av J. F. Åbom tillkom. 1854 renoverades kyrkan invändigt under ledning av målarmästare N. J. Aspegren från Kristianstad. Kyrkorummets väggar som tidigare varit kalkfärgade invändigt målades i marmorimitation. Korets tunnvalv målades med trompe l`oeil-målning i form av ett kassettak. Det romanska måleriet i absiden togs fram och restaurerades och kompletterades med en stjärnhimmel. Fram till 1879 fungerade tornets bottenvåning som vapenhus men detta år installerades en kaloriferanläggning i kyrkan och vapenhuset inreddes till pannrum varvid sydportalen murades igen. Absiden inreddes till sakristia och en ingång togs upp på absidens södra sida. Några år senare 1899, lades golven om i kyrkan med kvadratiska kalkstensplattor. Kvadermålning gjordes invändigt på väggarna och möjligen även utvändigt på fasaderna. 1914 installerades el i kyrkan och nytt värmesystem året därefter. Efter borttagning av värmepannan i tornets bottenvåning fick utrymmet funktion som redskapsrum. Under 1929 upprättades ett restaureringsprogram av byggmästare E. Hjort. Ytterligare renoveringsarbeten skedde under 1933. Några år senare 1937-1938 installerades en ny värmeanläggning efter handlingar av arkitekt Torsten Leon Nilson. En källare med pannrum byggdes under nykyrkan varvid stengravkistan från 1200-talet påträffades samt gravkoren från 1700-talet. De gravlagda i gravkoren från 1700-talet, 27 vuxna och 25 barn togs upp och jordades på kyrkogården. Från 1940-talet var arkitekt Eiler Graebe flitigt anlitad för olika åtgärder både av större och mindre karaktär. Under 1957 lades taken på torn, långhus, kor och absid om med kopparplåt. Nykyrkans valmade gavelröste byggdes om till två gavelrösten av tegel med tegeltak på nya taklag. En utvändig putsrenovering utfördes vilken bör ha omfattat nykyrkans fasader och klocktornet. Vid omputsning av tornet påträffades spår av blå kvadermålning kring de ursprungliga, medeltida, ljudgluggarna och på hörnkedjor. En omfattande invändig renovering av kyrkan utfördes under 1963-66 efter program av Eiler Graebe. Renoveringen syftade till att återställa kyrkans medeltida karaktär. Sentida puts och väggpaneler avlägsnades och odekorerade väggar och valv kalkades. Medeltida kalkmåleri liksom huggna stendetaljer togs fram och konserverades av konservator Våga Lindell-Andersson. Omläggning av golven gjordes och en del arkeologiska undersökningar utfördes i samband med detta. Altaruppsatsen i koret flyttades till nykyrkan och sakristian flyttades från absiden till klocktornets bottenvåning. Dörröppningen i absiden sattes igen. Kyrkans fönsterbågar av järn byttes ut till nya av ek. Fasaderna restaurerades och en del skadad sandsten byttes ut. Stenarbetet utfördes av stenhuggarmästare Eric Johansson i Dalby. Västportalen och sydportalen rekonstruerades också samt ingången till klocktornet från söder gjordes om. Sedan 1960-talets omfattande renovering har främst underhållsåtgärder utförts på kyrkan, framför allt utvändiga puts- och målningsarbeten. Under 2018 och 2019 utfördes konservering av utvändig puts och utbyte av sten i sydvästra fasaden av Stucco Maestro AB. Regionmuseet Skåne utförde byggnadsarkeologisk dokumentation och undersökning i samband med arbetena. Efter att skador uppmärksammats på korets och absidens romanska kalkmåleri har dessa samt korets vind varit föremål för en hel del undersökningar och utredningar. Som ett led i klimatanpassning för koret och absiden ersattes väggradiatorerna i koret med golvvärme varvid golven lades om 2022. Inför kyrkans 900-årsjubileum gjordes en del undersökningar inne i kyrkan. Dendroprovtagning utfördes av takstolsvirke från koret samt en överliggare i en av västpartiets ursprungliga fönstergluggar. Borrprover har också tagits från långhusets granitpelare för att bestämma stenpelarnas geologiska ursprung. Analysen visade att pelarna är huggna av Önnestadssyenit och kan ha hämtats från stora flyttblock nära Djurröd, inte långt från Vä. Län: Skåne, Kommun: Kristianstad, Landskap: Skåne, Socken: Vä , Stift: Lunds stift, Församling: Vä-Skepparslövs församling Nybyggnadsår: 1100 - 1349 14.087366749156672,55.99180106261756 http://kulturarvsdata.se/raa/bbr/rdf/21400000548733 http://kulturarvsdata.se/raa/bbr/xml/21400000548733 http://kulturarvsdata.se/raa/bbr/html/21400000548733 Riksantikvarieämbetet RAÄ Bebyggelseregistret 1.1 2024-10-17
Torn - Söder, Korsarm, Kor - Smalare, Kor - Öster, Absid - Öster, Kor - Smalare, Kor - Öster, Absid - Öster, Torn - Söder
Kyrkan består av ett brett långhus med västparti, ett smalare och lägre kor samt absid i öster, ett klocktorn vid långhusets södra sida och en nykyrka vid långhusets norra sida. Västpartiet har samma höjd och bredd som långhuset. Dess övre delar revs på 1800-talet men bestod ursprungligen av ett tvillingtorn. Långhuset, koret och västpartiet tolkas som kyrkans äldsta delar. Koret var till en början rakt avslutat i öster men byggdes till redan på 1100-talet med en absid. I samband med att kyrkan renoverades på 1960-talet gjordes byggnadsarkeologiska undersökningar inne i kyrkan och uppmätningar av murverk. Ansvarig för utgrävningarna var Henrik Graebe som även var antikvarisk kontrollant i vid renoveringen. Graebe var av den uppfattningen att kyrkan började byggas från öster med färdigställandet av koret och därefter långhuset och västpartiet. De senare daterade han till omkring 1140 utifrån jämförelse med portalerna i Lunds domkyrka. Äldre forskning har utgått från att Mariakyrkan byggdes av stenhuggare från byggnadshyttan vid Lunds domkyrka och med domkyrkan som stilbildande förlaga. Mer och mer tyder dock på att Lunds domkyrka och Mariakyrkan i Vä uppfördes parallellt och med separata byggnadshyttor. Senare forskning anger 1121 som kyrkans invigningsår. Årtalet utgår från tolkning av en inskription på en pergamentslapp som påträffades i en relikdosa vid 1960-talets renovering, nedlagt i en medeltida altarskiva. Den gängse uppfattningen är att relikdosan lades ned i kyrkans huvudaltare i samband med dess invigning och att årtalet därmed kan betraktas som invigningsår för kyrkan. Dock är det oklart om 1121 ska tolkas som invigningsår för huvudaltaret i koret i en första etapp eller för absiden, dit huvudaltaret flyttades efter tillbyggnaden mot öster. Vad som dock är klart är att koret är äldre än absiden. När absiden hade byggts dekorerades både kor och absid med kalkmålningar. Senare forskning vill hävda att målningarna kan ha tillkommit mellan 1120-1150 vilket anger ungefärlig tillkomsttid för absiden. Det har också lagts fram teorier om att koret skulle vara betydligt äldre än övriga delar och att absiden tillkom 1121 som startskottet för nästa etapp då även långhus och västparti uppfördes. Olika utförande på fasaddetaljer på långhus och absid talar emot denna teori. Den äldsta kyrkans långhus hade en nord- och en sydportal troligtvis i form av baldakinportaler. En ingång fanns också i väster till västpartiet. På varje sida av långhuset fanns tre rundbågsformade, högt sittande fönster. Västpartiet hade en tredelad planlösning som från tredje våningsplan var indelad i två torn med ett lägre mittparti. I bottenplan bestod västpartiet av entréhall i mitten, trapphall i söder och ett mindre rum i norr. I andra våningsplan fanns en emporvåning med två kolonettförsedda galleriöppningar i mittersta utrymmet och ett fönster mot väster. Kyrkan uppfördes sannolikt som patronatskyrka för kungen och drottningen och västportalen kan i detta sammanhang tolkas som kungaparets ingång och hela västpartiet som deras upphöjda högsäte. Tornen bestod sannolikt av minst ett par våningars höjd invändigt och i övre våningen fanns dubbla rundbågsöppningar med kolonnetter. Graebe med flera menar att influenserna till kyrkans arkitektur kom från det nordtyska området Sachsen-Westfalen. Dekorutsmyckning uppvisar influenser både från anglo-normandiska området, Rhenlandet och Lombardiet. Inne i långhuset har man vid utgrävningar påträffat rester av murade stenbänkar längs väggarna vilka tolkats som ursprungliga. Vid långhusets östra vägg, triumfbågsväggen har lämningar efter vad som tolkats som baldakinaltare påträffats. Rester efter denna anordning kan ännu ses i kyrkan. I koret finns valvkapitäl bevarade vilka Henrik Graebe tolkar som kapitäl till ett ursprungligt eller möjligen endast planerat korsvalv. Det ursprungliga altaret stod vid den rakt avslutade korväggen i öster där man påträffat rester av ett altarfundament. När absiden hade byggts fick ett nytt huvudaltare plats mot absidens östra vägg. Rester av detta fundament och ett golv av kalkbruk finns ännu bevarat i absiden. Ett tunnvalv över koret tillkom troligtvis i samband med att absiden byggdes då även tribunbågen gjordes i korets östra gavel. Målningar utfördes därefter på väggar och valv i både kor och absid. Bland motiven i målningarna finns en donatorsframställning föreställande en man med krona på huvudet och en kvinna, tolkade som kung och drottning som bär på ett skrin respektive en miniatyrkyrka. Utifrån den konsthistoriska dateringen av målningarna och senare års tolkning av pergamentsårtalet skulle donatorerna kunna motsvara kung Niels Svendsen (kung av Danmark 1104 - till sin död 1134) och hans gemål Margareta Fredkulla (drottning från 1104 sin död kring 1129/30). När klostret inrättades i Vä kring 1160-talet kan kyrkan ha byggts om något och anpassats för klostrets verksamhet. En dörr i korets södra sida kan ha tillkommit vid denna tid. I södra långhusfasaden tillkom också ett par öppningar, en rundbågig öppning som kan ha fungerat som ingång till en läktare från intilliggande klosterlänga i söder. Under denna ingång finns en något senare upptagen fönsteröppning eller murnisch. I emporvåningen uppfördes ett baldakinaltare med en altarnisch mellan galleriöppningarna. Emporvåningen får därmed funktion som kapell. Kungafamiljens kopplingar till Mariakyrkan var fortfarande starka. Enligt källor från 1600-talet begravdes Kung Valdermarsens drottning Gertrud (1142- 1195) i Vä. Drottning Gertruds gravplats har inte kunnat identifieras men möjligen begravdes hon längst fram i koret på Mariasidan i kyrkan, där en kvadratisk gravkammare har dokumenterats i samband med arkeologiska undersökningarna på 1960-talet. När klostret brandhärjades i början av 1200-talet skadades troligtvis även kyrkan. Tidiga brandspår har bland annat iakttagits på kyrkans södra fasader och inne i västpartiet. Efter branden valvslogs långhuset med sex kryssvalv fördelade i två rader uppburna av höga stenpelare av granit i mitten. Yttermurarna förhöjdes för att ge plats åt de nya valven. Nära inpå långhusets valvslagning, kanske något tidigare, slogs också ett ribblöst kryssvalv över emporvåningen. Senare under medeltiden byggdes kyrkan till med ett sidoställt klocktorn i fyra våningar framför sydportalen vars baldakinportal därmed förstördes. Klocktornet brukar dateras till 1400-talet men en mer försiktig uppskattning bör vara 1300-1400-talet. När klocktornet byggdes kom den västra av långhusets romanska fönsteröppningar att byggas för. En fönsteröppning längre västerut tillkom möjligen då. Under 1400- talet målades ytterligare kalkmålningar inne i kyrkan. Spår av dessa har dokumenterats i tornets förhall, tornbågen och på långhusets västvägg. Målningar som kan tillhöra samma period finns även bevarade i emporvåningen. På långhusets västra vägg har senare målningar påträffats vilka kan tillhöra 1600-talet. År 1593 byggdes den så kallade nykyrkan eller kapellet, som upptar i stort sett hela långhusets norra sida som genombröts av två valvöppningar. Årtalet har tidigare suttit som ankarjärn i nykyrkans gavlar. Möjligen innebar tillbyggnaden i själva verket en ombyggnad av ett äldre kapell vid kyrkans norra sida. Under nykyrkans golv påträffades på 1930-talet en medeltida stengrav mellan två parallella stenmurar, möjligen rester av en krypta. I stenkistan låg ett skelett efter en fullvuxen individ, troligen en man och cirka 70-år gammal. Gravens utformning pekade på en ålder till tidig medeltid och att den tillhört en betydelsefull person. Stenkistan togs om hand för att muras upp på en annan plats i kyrkan men flyttades senare till kyrkogården. Kistan blev undersökt igen under 2016 varvid kalkbruksrester på stenkistan daterades till 1200-talet. Stenkistan togs om hand och placerades senare väster om nykyrkan. Enligt Henrik Graebe slogs även ett tunnvalv av tegel över förhallen kring 1593. Tunnvalvet förstörde emporvåningens golv och altarbaldakin. År 1604 höjdes klocktornet med ytterligare en våning och fick volutformade gavlar. 1674 gjordes ett nytt altare med en ny altaruppsats som placerades under tribunbågen. Under 1700-talet flyttades troligen sakristian in i nykyrkan. 1707 uppfördes en läktare, den så kallade Mansdalaläktaren i den ena av bågöppningarna till nykyrkan. Under 1700-talet gjordes ytterligare gravvalv i nykyrkan 1723 och 1735. 1746 utfördes draperimålningar på korets väggar och i triumfbågen av Alexander Junger. En teckning av A. Kastman visar kyrkan från nordost, avtecknad någon gång under 1700-talets första hälft. Nykyrkan avbildas med volutgavlar och hörnkedjorna är markerade, troligtvis med kvadermålning i grått. Väster om nykyrkan syns taket på en byggnadsdel som det saknas information om. Denna tycks ligga i hörnet mellan nykyrkan och västpartiet. Klocktornet avslutas upptill med volutgavlar och en stor kupolprydd lanternin. Västtornen avbildas med trappstegsgavlar med spetsbågsformade blinderingar. Kastmans ritning visar att kyrkans fönsteröppningar inte getts enhetlig storlek ännu. 1781 togs nya större fönsteröppningar upp till kyrkan, sannolikt ungefär med samma placering och storlek som dagens fönster. 1804 revs de övre delarna av dåvarande tvillingtornet i väster och västpartiet fick samma takhöjd som långhuset. Endast några år senare, 1810, drabbades kyrkan av en brand då hela taklaget förstördes. Efter branden gjordes yttertak och takstolar om över långhuset och västpartiet som då fick samma nockhöjd. Nykyrkan som tidigare hade varit uppdelad med två gavlar mot norr, och två taklag, täcktes om med ett gemensamt, valmat tak. 1843 byggdes en orgelläktare i kyrkan för en ny orgel och en ny altaruppsats ritad av J. F. Åbom tillkom. 1854 renoverades kyrkan invändigt under ledning av målarmästare N. J. Aspegren från Kristianstad. Kyrkorummets väggar som tidigare varit kalkfärgade invändigt målades i marmorimitation. Korets tunnvalv målades med trompe l`oeil-målning i form av ett kassettak. Det romanska måleriet i absiden togs fram och restaurerades och kompletterades med en stjärnhimmel. Fram till 1879 fungerade tornets bottenvåning som vapenhus men detta år installerades en kaloriferanläggning i kyrkan och vapenhuset inreddes till pannrum varvid sydportalen murades igen. Absiden inreddes till sakristia och en ingång togs upp på absidens södra sida. Några år senare 1899, lades golven om i kyrkan med kvadratiska kalkstensplattor. Kvadermålning gjordes invändigt på väggarna och möjligen även utvändigt på fasaderna. 1914 installerades el i kyrkan och nytt värmesystem året därefter. Efter borttagning av värmepannan i tornets bottenvåning fick utrymmet funktion som redskapsrum. Under 1929 upprättades ett restaureringsprogram av byggmästare E. Hjort. Ytterligare renoveringsarbeten skedde under 1933. Några år senare 1937-1938 installerades en ny värmeanläggning efter handlingar av arkitekt Torsten Leon Nilson. En källare med pannrum byggdes under nykyrkan varvid stengravkistan från 1200-talet påträffades samt gravkoren från 1700-talet. De gravlagda i gravkoren från 1700-talet, 27 vuxna och 25 barn togs upp och jordades på kyrkogården. Från 1940-talet var arkitekt Eiler Graebe flitigt anlitad för olika åtgärder både av större och mindre karaktär. Under 1957 lades taken på torn, långhus, kor och absid om med kopparplåt. Nykyrkans valmade gavelröste byggdes om till två gavelrösten av tegel med tegeltak på nya taklag. En utvändig putsrenovering utfördes vilken bör ha omfattat nykyrkans fasader och klocktornet. Vid omputsning av tornet påträffades spår av blå kvadermålning kring de ursprungliga, medeltida, ljudgluggarna och på hörnkedjor. En omfattande invändig renovering av kyrkan utfördes under 1963-66 efter program av Eiler Graebe. Renoveringen syftade till att återställa kyrkans medeltida karaktär. Sentida puts och väggpaneler avlägsnades och odekorerade väggar och valv kalkades. Medeltida kalkmåleri liksom huggna stendetaljer togs fram och konserverades av konservator Våga Lindell-Andersson. Omläggning av golven gjordes och en del arkeologiska undersökningar utfördes i samband med detta. Altaruppsatsen i koret flyttades till nykyrkan och sakristian flyttades från absiden till klocktornets bottenvåning. Dörröppningen i absiden sattes igen. Kyrkans fönsterbågar av järn byttes ut till nya av ek. Fasaderna restaurerades och en del skadad sandsten byttes ut. Stenarbetet utfördes av stenhuggarmästare Eric Johansson i Dalby. Västportalen och sydportalen rekonstruerades också samt ingången till klocktornet från söder gjordes om. Sedan 1960-talets omfattande renovering har främst underhållsåtgärder utförts på kyrkan, framför allt utvändiga puts- och målningsarbeten. Under 2018 och 2019 utfördes konservering av utvändig puts och utbyte av sten i sydvästra fasaden av Stucco Maestro AB. Regionmuseet Skåne utförde byggnadsarkeologisk dokumentation och undersökning i samband med arbetena. Efter att skador uppmärksammats på korets och absidens romanska kalkmåleri har dessa samt korets vind varit föremål för en hel del undersökningar och utredningar. Som ett led i klimatanpassning för koret och absiden ersattes väggradiatorerna i koret med golvvärme varvid golven lades om 2022. Inför kyrkans 900-årsjubileum gjordes en del undersökningar inne i kyrkan. Dendroprovtagning utfördes av takstolsvirke från koret samt en överliggare i en av västpartiets ursprungliga fönstergluggar. Borrprover har också tagits från långhusets granitpelare för att bestämma stenpelarnas geologiska ursprung. Analysen visade att pelarna är huggna av Önnestadssyenit och kan ha hämtats från stora flyttblock nära Djurröd, inte långt från Vä.
Interiör Förhall och långhus Huvudentré till kyrkan är från väster och leder in till en förhall. Förhallen är ett tvärrektangulärt, långsmalt utrymme täckt av ett tunnvalv av tegel. Golvet är av stora kvadratiska kalkstensplattor och både väggar och valv är putsade och vitkalkade. En del stendetaljer av fint huggen kvadersten är oputsade såsom tornbågen i öster samt dörröppningarnas kvaderhuggna stenomfattningar. I norr finns en dörr till ett litet kvadratiskt rum som numera används som teknikrum/elcentral. Dess ursprungliga funktion är okänd. Ingångsöppningen i norra sidan är förlagd mot västra muren så att västra omfattningsstenarna ligger i liv med yttermuren, en egenhet som återkommer i västpartiets ursprungliga dörröppningar. Väggarna av kvadersten är oputsade och innertaket är av trä. En sekundär dörröppning, numera igensatt, har funnits mot väster från en tid då utrymmet fungerade som benhus. På norra väggen sitter en tympanonsten monterad som tros vara från den ursprungliga nordportalen. Tympanonstenen har en huggen dekor av fåglar och vindruvsrankor. Det södra utrymmet saknar ingång från förhallen och det är oklart om en sådan någonsin har funnits. I förhallens södra del finns istället två stora gravhällar kramlade mot södra och västra muren. Den ena tillhör Iacobus Iohannes som var pastor i Vä församling, död 1571. Den andra gravstenen har mycket nött och oläslig inskription och framställer i relief ett par kvinnor samt ett lindebarn. I öster leder tornbågen in till kyrkorummet. I tornbågen finns sedan 1960-talet ett väggparti av oljat träpanel med en pardörr in till långhuset. Träväggen sitter i den västra delen av den djupa tornbågen som har en rundbågig form. Tornbågen är till största delen putsad och vitmålad med undantag av dess vederlag som består av ett listverk med karnisprofil. Den östra halvan av norra vederlaget skjuter ut kraftigt från mursidan och bildar en bred murhylla vid sidan. Henrik Graebes förklaring till den kraftiga imposten är att den kan ha varit vederlag till en dubbel bågöppning med en pelare i mitten, såsom exempelvis finns bevarat i Färlöv, Östra Ingelstads eller Östra Hobys kyrkor. I valvbågens insidor finns fragment av en kalkmålningsdekor från 1400-talet. Kyrkans långhus är ovanligt brett och långt och delas in i två skepp med vardera tre valvtravéer som bärs upp av två kraftiga höga granitpelare i mitten. Den ena pelaren har åttakantig form och den andra är rund och båda kröns av kraftiga tärningskapitäl. De höga pelarna bär upp valvens ribbor som strålar ut från pelarkapitälen. Mot ytterväggarna och gavelsidorna bärs valven upp av högt vilande konsoler av kalksten. Hörnkonsolerna, fyra stycken, är utformade som huvuden huggna i kalksten. Det har spekulerats i om dessa föreställer faktiska personer, kanske valvens donatorer. Liknande valvkonsoler finns exempelvis i Åhus kyrka och Varnhems klosterkyrka. Valvkapporna är höga och kupiga och slagna med en tegelstens tjocklek. Valven har lite olika form beroende på senare reparationer och lagningar. De tre södra valvkapporna bör vara de äldsta till sin form med rund ribbprofil med runda följdskift vid sidorna. Den nordvästra valvtravén som saknar valvribbor bör vara ommurad. Väggarna och valven är putsade och vitmålade med undantag för kalkstenskonsolerna och valvpelarna liksom triumfbågens omfattning i öster. Längs en av valvribborna är ett fragment av medeltida schackrutigt dekormåleri i rött och vitt framtaget. I södra långhussidan leder en ekdörr in till klocktornet, den gamla sydportalens öppning. Omfattningens norra sida in mot kyrkorummet består av ett utskjutande murverk med en skråkantslist upptill. Dörrsmygen är slät medan den ursprungliga utsidan, fasadsidan, är rikt profilerad (se Exteriör). Ytterligare en dörröppning finns i långhusets sydvästra hörn som leder till västpartiets trapphall. Dörröppningen består av en rundbågig öppning utan markerad omfattning. Liksom dörren i förhallen är öppningen förlagd helt intill yttermuren. Långhusets norra mur är öppen mot nykyrkan genom två rundbågiga öppningar. Den östra bågöppningen utgör ingång till nykyrkan medan den västra som gränsar till ett orgelpodium är avskärmad nedtill med ett genombrutet gallerverk av trä. I långhusets murar finns en del detaljer från kyrkans äldsta tid. I västra tornmuren har två emporöppningar funnits till läktarvåningen, emporen. Dessa är numera igensatta och endast den yttre mursmygen är synlig som två rundbågiga nischer med profilhuggna vederlag och båglistverk. Långhuset öppnar sig mot koret genom en hög och vid triumfbåge utförd i tre språng och rikt profilerad. Valvstenarna och kapitälen är dekorerade med en kedjeliknande dekor, palmettdekor och akantusdekor. Vederlaget till triumfbågsöppningen är skråkantat. Under vederlaget finns i öppningens sidor hål i muren efter en ursprunglig inmurad bjälke. Rester av denna bjälke finns ännu kvar inne i muren. Enligt en teori kan bjälken ha utgjort en del av ett korskrank som avskärmat koret från långhuset. I triumfbågsmurens norra och södra sidor syns konturerna efter rundbågsformade altarnischer. Intill den norra finns basen av en borttagen pelare som har bildat en baldakin över altarnischen, en så kallad ädikula. Liknande baldakinnischer finns ännu bevarade i Lunds Domkyrkan. Vid södra sidan finns också rester av baldakinens södra sida av sandsten, behuggen med en flätdekor som bär upp ett profilerat listverk. En liknande dekor finns i absidens mittfönster. Golvet i långhuset är lagt med kvadratiska kalkstensplattor i röda och grå toner och i bänkarna ligger ett förhöjt trägolv. Bänkkvarteren i långhuset är slutna med höga gavlar, väggpaneler och bänkskärmar, ordnade i kvarter längs sidorna med en gång i mitten och gång till klocktornet i söder. Bänkarnas färger går i grått med dekormålade dörrspeglar. Kyrkans predikstol från omkring 1630 står i sydöstra hörnet med en modern trappa av ek och smide. Kyrkans medeltida dopfunt står intill triumfbågens norra sida. Intill den ena pelaren i långhusets mittgång står en modern glasskulptur för värmeljus. Lampetterna i kyrkorummets väggar är av smide och formgivna av arkitekt Eiler Graebe 1966. Från valvkrönen hänger sex åttaarmade, elektrifierade ljuskronor av mässing. Kor och absid Koret är beläget ett steg över långhuset och golvet är lagt med kalksten som i långhuset. I sydvästra hörnet ligger en stor gravhäll tillhörande Johan Petrejus, död 1703 och tidigare borgmästaren i Kristianstad, samt hans maka och svärföräldrar. Väggytorna är huvudsakligen putsade och vitmålade. På södra tribunbågsmuren finns ett parti omålad medeltida puts med en medeltida runristning. Runinskriften är fragmentarisk men skulle kunna tolkas som en förbön för drottning Margareta Fredkullas avlidna syskon Ragnvald (okänt dödsår) och Kristina (död 1122). Koret är ett nästintill helt kvadratiskt utrymme. I varje hörn finns ursprungliga inmurade sandstenskapitäl med olika utförande. I sydost är sidorna behuggna med två mustaschprydda figurer medan den nordvästra har formen av ett trikvetra ett flätat, treräfflat band. Formerna till dessa kapitäl går enligt Henrik Graebe tillbaka på 1000-talet, anglonormandisk stil och nämner som exempel träsniderier i nordsjöområdet. De västra kapitälen skiljer sig från de östra, kanske färdigställda senare och påminner om sidoportalerna stenhuggeri. Under kapitälen har troligtvis funnits kolonnetter vars baser har dokumenterats vid arkeologisk utgrävning. I anslutning till de västra kapitälen har noterats linjer efter sköldbågar vilket enligt Henrik Graebe bekräftar att ett korsvalv utgjorde korets äldsta valvform, möjligen aldrig helt färdigställt innan man byggde det befintliga tunnvalvet. Tunnvalvet utgår från norra och södra murarna och är troligen uppbyggt av ignabergakalksten. Liksom absidens hjälmvalv täcks tunnvalvet av romanskt måleri utfört i ett sammanhang snart efter absidens tillbyggnad. Fragmentariska romanska målningar har även påträffats på norra och södra korväggarna men dessa är inte framtagna. I östra kormuren finns ett sakramentsskåp i form av en nisch täckt med en järnbeslagen lucka av ek. Skåpet är till sin utformning senmedeltida och undersökningar visar att detta är monterat i en sekundär murupptagning. Dendrodatering av trämaterialet i skåpet har gett en datering till 1400-talets första hälft. I korets södra mur syns en djup murnisch efter en igensatt, raksluten dörröppning. Även denna är en sekundär murupptagning och har tolkats som en anpassning gjord när kyrkan togs över av premonstratenerklostret. Kyrkans nuvarande huvudaltare är från 1960-talet och står under tribunbågen. Altarprydnaden består av ett altarkors i silver och bergskristall, märkt Gillgren (Sven Arne Gillgren) Guldsmedsaktiebolaget, och skänkt till kyrkan vid invigningen efter kyrkans renovering 1966. Framför altaret finns en altarring av järnsmide och ek formgivet av Eiler Graebe. Vid norra väggen står en bemålad brudbänk alternativt en klockarebänk. Östra korväggen upptas till största delar av den höga rundbågiga tribunbågen med kraftiga, rundade arkitravbågar i tre språng. En vulstformad gördellist finns också mellan hjälmvalvet som täcker absidens halvrundel och väggytan nedanför. Tre fönster finns mot öster och mot sydost en järngrind framför en nisch, där det under en period fanns en ingång till absiden. Absiden saknar i stort sett inredning med undantag för altaret som upptar dess västra delar. Öster om altaret syns rester av absidens första altare från 1100-talet och ett ursprungligt golv av kalkbruk som också till stora delar utgör absidens golv. Absidväggarnas nedre delar är kalkade och odekorerade medan de övre delarna liksom hjälmvalvet, gördellisten och tribunbågen är täckta av de ursprungliga romanska kalkmålningarna. Det centrala i motivet i kor/absidmålningrna är en framställning i hjälmvalvets mitt föreställande Majestas Domini den tronande Kristus inom en blåmålad, oval medaljong, mandorla. Ovalen omges av evangelisterna som är avbildade med sex vingar, i överensstämmelse med en beskrivning i Johannes uppenbarelsebok. På norra absidväggen, i höjd med fönsteröppningarna finns fragmentariska målningar som mot norr föreställer en ärkeängel, troligen Mikael, och Jungfru Maria. I samma höjd, i tribunbågens sidor, finns målningar av två manliga helgonfigurer. Tribunbågens undersida är dekorerad med medaljonger med sju änglar, föreställande dygderna, och olika bladornament. Sett från koret ramas absidens målningar in av triubunbågens listverk dekorerat med olika bårder bland annat en form av marmorering och bandstavsdekor. Högst upp på korväggen ramas tribunbågen in av en bård av hjärtpalmetter med en rund medaljong i mitten föreställande Jungfru Maria i bedjande ställning, Maria orans eller Maria förbedjerskan. Mot sidorna finns ytterligare två medaljonger med två änglar. Östra väggen visar ett donatorsmotiv på ömse sidor om tribunbågsöppningen möjligen föreställande kung Niels Svendsen och Margareta Fredkulla. Kvinnan räcker fram en miniatyrkyrka framställd med två torn och en absid medan mannen med krona på huvudet räcker fram ett skrin. Målningarna i tunnvalvet är uppbyggda av 24 runda medaljonger på en mörkblå stjärnbeströdd himmel. I medaljongerna framställs keruber och serafer samt olika profeter och helgon vilka håller i textband med texten till jubelhymnen Te Deum. Färgerna går i klarrött, vitt och gult. På korets västra vägg framställs apostlarna nedanför en bård med liljekors. Nykyrkan Nykyrkan är indelad i två valvtravéer med en kraftig gördelbåge emellan. Valven är utformade som gratvalv med spetsiga ribbor med vederlag fån pilastrar med profilerade kapitäl i hörnen. Både väggar och valv är putsade och vitmålade. Västra valvtravéen upptas av ett podium där orgeln står och den östra delen fungerar som kapell som används för andakter. Orgelpodiet avgränsas i hela sin längd mot kapellet av en låg barriär med dörringång. Dörren leder in till ett utrymme bakom podiet med ingång från kyrkogården i norr. I dörröppningen sitter en invändig äldre trädörr, klädd med liggande träpanel på utsidan. Bakom orgelpodiet finns även en trappa till källaren med kyrkans teknikrum och en toalett. Golven i nykyrkans lägre delar är lagda med kalkstensplattor. Kapellet möbleras med lösa stolar och golvet är av kalksten i likhet med långhusets golv. I kapellet står en dopfunt vilken tros komma från Tings Nöbbelövs rivna kyrka. Mot norr står kyrkans altaruppsats från 1674 på ett modernt tegelmurat och putsat altare med en kalkstensskiva. Mot östra väggen finns en stor gravhäll av kalksten med huggna helporträtt av borgmästaren i Vä Knud Lundbeck, död 1608, samt hans hustru Kiersten Nielsdatter. I kapellet finns också en gravsten tillhörande Claus Christensen, byskrivare i Vä och Gärds häradsting, död kring 1601. Sakristian och klocktornets övre våningar Sakristian är inredd i klocktornets bottenvåning med ingång från kyrkorummet via den medeltida sydportalen. Golvet i sakristian är lagt med röda kvadratiska tegelplattor och taket består av ett tunnvalv av tegel. Både väggar och valv är putsade och vitmålade. I valvet finns träskodda hål vilka användes förr till klockornas ringanordning med rep. I sakristian finns en kyrkkista, skåp för kyrkans textilier och skrivbord samt några stolar. På väggarna hänger ett porträtt föreställande prosten Jöran Jacob Thomaeus, kyrkoherde över Kristianstad och Wä pastorat, född 1786 och död 1845, samt ett epitafium föreställande två män och en kvinna, daterat 1609. En mässingskrona hänger från taket. Den i östra muren utvändigt synliga bågformen bildar invändigt en djup nisch med bänkar vid sidorna. Större delen av norra muren upptas av kyrkans ursprungliga sydportal. Dess yttre delar, troligen i form av en baldakin, har brutits ned för att göra plats för klocktornets murverk och valv. I muren väster om sydportalen leder en murtrappa in till tornets övre våningar. Ingången består av en smal bräddörr, ett högt steg över golvet och leder in till en smal spiraltrappa av tegel murad delvis i kyrkans yttermur. Trappan mynnar i andra våningsplan ovanför tunnvalvet med en rundbågig öppning med tegelmurad omfattning. Golvet består av tunnvalvets ovansida och väggarna av obearbetad fältsten är oputsade med brett utstrukna fogar. Mot söder finns en sekundärt uppbruten, tegelmurad, stickbågig nisch med en liten ljusglugg. Från andra våningen leder en trätrappa längs norra sidan upp till tredje våningsplanet. Trätrappan är ett senare tillägg som kompletteras av den, i klocktornet, ursprungliga murtrappan som leder ända upp till fjärde våningen. I tredje våningsplan finns ett par mindre öppningar mot öster och väster med invändiga träluckor. Från tredje våningen är golven av trä på träbjälklag. Ytterligare en trätrappa leder upp till fjärde våningen, klocktornets ursprungliga klockvåning som har haft dubbla rundbågiga ljudöppningar i varje väderstreck. Endast den norra ljudöppningen är bevarad och de övriga är igenmurade. Både i tredje och fjärde våningen är väggarna oputsade med inslag av tegel i omfattningar kring muröppningar. Den nuvarande klockvåningen, i femte våningsplan, är en senare tillbyggnad från 1604 och nås genom en trätrappa från planet under. Klockvåningen upptas till större del av klockstolen som rymmer två klockor. Klockvåningen är öppen mot taklaget som är av ek och består av sparrar, bindbjälkar samt stödben och två remstycken upplagda på murkrönet. Västpartiets övre våningsplan och vindar Från dörren i långhusets sydvästra hörn nås en trappa till västpartiets övre plan. Den nuvarande trappan är av trä men ansluter till en delvis bevarad spindel vilken är murad av kvadrar och oputsad i likhet med de ursprungliga ytterväggarna. De smala ljusöppningarna mot söder och väster ger ljus till trappuppgången. I trappuppgångens östra vägg finns ett medeltida putsat parti med ett målat Johanniterkors, ett konsekrationskors. De övre delarna av trapphallen som fortsatt i ett kvadratiskt torn, är nedbrutna från andra våningen och uppåt. I andra våningsplan leder en smal rundbågig öppning in till det mittersta rummet, emporvåningen. Emporvåningen har ursprungligen haft en lägre golvnivå, möjligen ett träbjälklag eller ett lägre tunnvalv. Det nuvarande tunnvalvet av tegel döljer delvis utrymmets nedre murverk. I öster syns rester av de igenmurade emporöppningarna murade av sandsten med delvis bevarad medeltida puts och kalkmåleri i mursmygarna. Den södra är bäst bevarad och består av en dubbel rundbågsöppning med mittkolonnett. Kolonnetten har tärningsformat kapitäl och vederlagen är profilerade. Den norra har vid något tillfälle brutits ned och ersatts med en tegelmurad dörröppning som lett till en läktare vid långhusets västra vägg. Mellan öppningarna finns en altarnisch med omfattning av sandsten och tegelmurad samt oputsad väggyta mot öster. Altarbordet är av sandsten med en relikgömma och nedbrutet mot väster. Ursprungligen kan altaret ha varit utformat med en baldakin. Ett ribblöst korsvalv har tidigare täckt emporvåningen och delar av detta är ännu bevarat. Valvet har varit slaget av tegel med halvcirkelformiga sköldbågar med vederlag från hörnkonsoler. En av dessa är bevarad och har formen av ett konsolhuvud, liknande de i långhuset. Valvet kan vara något äldre än långhusvalven kanske slaget redan före eldsvådan 1213 eller omedelbart efter denna. Emporvåningens övre murverk är nedbrutet mot väster samt mot övriga delar i höjd med valvets sköldbågar. Liksom trapphallen är emporvåningen öppen mot nock. Ursprungligen har ytterligare en våning funnits över emporvåningen och över tornen ytterligare två våningar. I norra sidan av rummet finns en rundbågsöppning till det norra utrymmet. Utrymmet har ett lågt beläget bjälklag vilket bör ha varit på samma nivå som i södra trapphallen och emporvåningen ursprungligen. Liksom norra utrymmet och emporvåningen är detta öppet mot nock. Vindar Från emporvåningen leder en modern trätrappa upp ovan valven i långhusdelen. Långhusvinden är i övrigt att betrakta som samma utrymme som västpartiet med ett gemensamt taklag. Detta består av takstolar av bilad fur troligen tillkomna under 1800-talet efter branden. Takstolarna är uppbyggda av sparrar och saxsparrar, två nivåer hanband, stödben och stickbjälkar fogade på en bred murrem av tegel. Murkrön och valv är täckta av mineralull och en landgång förbinder trappan i väster med en ingång till korvinden i långhusgaveln. Ingång till koret är sekundärt uppbruten i långhusets östra gavelröste. Tunnvalvet över koret är inte isolerat och gavlarnas murverk, som delvis består av finhuggen kvader är oputsade. I långhusgavelns murverk finns murade, ursprungliga urtag för yttertaket och taksparrarna. Dessa har varit lägre belägna än dagens tak och även haft en annan, lägre vinkel. I gavelkrönet finns ett urtag efter en möjlig nockåsbjälke. Taklaget består av åtta takstolar av ek med delar från olika tidsåldrar. Takstolarna är uppbyggda av två nivåer hanband med underliggande långband, sparrar och stickbjälkar med stödben vid murkrönet. I de övre hanbanden syns brandspår. Stickbjälkarna är av två typer och ligger på remstycken med ås. Ingång till absidvinden saknas. Delar av takstolsmaterialet i koret har daterats till 1300- talet. Nykyrkans vind nås genom en liten öppning i takfoten mellan långhus och nykyrkan. Endast den östra delen nås på detta sätt medan västra delen saknar ingång. Nykyrkans vind är tilläggsisolerad och taklaget är av grönimpregnerad fur. Inredning och inventarier Huvudaltaret i koret är ett blockaltare murat av sandstenskvadrar med altarskiva av sandsten tillverkat vid kyrkans renovering 1966, troligen efter ritning av Eiler Graebe. Altaret är det fjärde kända högaltaret i kyrkan och stenen höggs av stenhuggare Eric Johansson, Dalby. Altaruppsatsen är från 1674 och införskaffades efter att den tidigare altaruppsatsen sålts 1673 till Eljaröds kyrka. Altaruppsatsen är utförd i skulpterat trä med polykrom bemålning med förgyllda detaljer. Uppsatsens centralmotiv består av en rektangulär tavla med motiv av nattvarden, Jesus i Getsemane och Golgatadramat inom en oval girlang. Under mittavlan finns en inskrift och årtalet 1674. Mittavlan flankeras av dubbla, vridna kolonner samt friskulpturer av Moses och Aron och under dessa finns putti med girlander och Jesu pinoredskap. Emporvåningen i västpartiets andra våningsplan. I östra väggen syns en altarnisch flankerad av galleriöppningar Den norra är förstörd då den under en period fungerade som ingång till en läktare. Krönpartiet visar landshövding Magnus Dureels adliga vapen och det svenska riksvapnet. Mitt- och krönpartiet flankeras av snidade sidostycken i barockstil. Färgsättningen är inte ursprunglig. Sedan renoveringen 1963-66 står altaruppsatsen på ett murat altare i nykyrkan. Altarringen är liksom altaret från 1966 och ritades av Eiler Graebe. Altarringen är halvcirkelformad och uppbyggd av en träsockel med skinnklätt knäfall och räcke av svartmålat smide samt överliggare av ek. Predikstolen av skulpterat trä är tillverkad omkring 1630 i renässansstil med inslag av barock. Till predikstolen hör en baldakin och en väggpanel som kan vara återanvänd från en dörr till predikstolen. Den nuvarande trappan av ek med räcke av järnsmide och trä är från renoveringen 1963-66. Både korgen och baldakinen har sexsidig planform. Korgen består av fyra sidopaneler med framställningar av evangelisterna inom en rundbågsarkad. Under rundbågsfälten finns kartuscher med evangelisternas namn. Undersidan är karnisformad med skulpterade hängstycken och avslutas med en kula. Baldakinen är uppbyggd av ett profilerat listverk med tandsnitt och broskverk samt spetsar i hörnen. Allt utom trappan är målat i polykroma färger. Två dopfuntar av sandsten finns i kyrkan, en i långhuset och en i nykyrkan. Dopfunten i långhuset består av en medeltida cuppa och en ny fot. Cuppan, som förmodades komma från Mariakyrkan i Vä, förvarades en tid på Åsumtorp i Norra Åsum men inköpte 1875 till Statens Historiska Museum i Stockholm. 2015 återplacerades cuppan i kyrkan på en ny fot huggen av Stucco Maestro AB. Dopfuntens cuppa dateras grovt till 1100- talets slut eller från 1200 och saknar uttömningshål. Cuppan har cylindrisk form dekorerarad med en liljeliknande dekor, en bård av hjärtpalmetter och längs överkanten en fris av små nedsänkta romber och ovaler åtskilda av vertikala streck. En text med följande inskription finns nedtill, vars början och slut är skadade men torde ha lydit: Ave Maria Gracia Plena Dominus. Tecum Benedicta (Tu In Mulieribus): Var hälsad Maria, Herrens nåd vare med Dig, Du välsignade bland kvinnor. Den sekundära foten har en kvadratisk fotplatta med kort runt skaft med hörnflikar nedtill, hålkäl och däröver en skaftring. I dopfunten ligger ett bräm av silver med en tillhörande dopskål tillika av silver, utförda 1965 av guldsmed Sven Arne Gillgren i Stockholm. Nykyrkans dopfunt kommer från den rivna kyrkan i Tings Nöbbelöv. Dopfunten är av granit och saknar också ursprunglig fot. Cuppan har rundoval form med en inhuggen vågdekor och godronnering nedtill. I cuppans botten finns ett uttömningshål. Cuppan står på en nytillverkad fot av trä bestående av en rund och konkav överdel på ett träfundament med fyrkantig bas. Bänkinredningen i långhuset består av slutna bänkar med ryggstycke, dörrar och framskärmar utförda i ramverkskonstruktion och gavlar och sitsar av hela brädor. Överliggaren är profilerad. Dörrarnas fyllningar är dekorerade med målningar med motiv av bibliska figurer, kvinnor på kvinnosidan och män på manssidan. På bänkarnas bak- och framskärmar finns en blomdekor. Ramverket och gavlarna är gråmålade, insidan är målad i ljust blått medan dekormålningarna går övervägande i blått och rött. De flesta av bänkdörrarna tillverkades av snickaren Anton Ladevig 1737 och målades 1746 av Alexander Junger. År 1783 målades bänkinredningen av målarmästare Petter Engström med gröna dörrar och grå mellanstycken med en röd och vit marmorimitation i mittspegeln. Bänkarna byggdes om något vid renoveringen 1966. I koret står en brudbänk, alternativ klockarebänk, från 1600-talet utförd av bemålat trä. Ramverket är målat i blågrått och med fält i rött. På framsidan är tre speglar målade med religiösa motiv i grönt och vitt. Orgeln samt orgelhus och fasad tillverkades av orgelbyggaren Poul-Gerhard Andersen i Köpenhamn 1967. Orgeln har 19 stämmor fördelade på huvudverk, bröstverk och pedalverk. Orgelhuset är utfört i mörkröd mahogny och fasaden är uppbyggd av fem höga vingformade pipfält, varav det mittersta är bredare. Spelbordet står framför orgeln mot söder och ovanför detta finns ett lägre, rektangulärt pipfält för de mindre piporna. Två klockor av malm finns i klocktornet. Storklockan är från 1811 och lillklockan från 1817. Övrigt Från kyrkan finns en akvamanil, en form av kanna som användes vid liturgisk tvagning av prästens händer. Akvamanilen är av brons och dateras till 1200-talet. Den är utformad som en ryttare till häst med en lans och svärd. Under en period från omkring 1700-1945 fungerade den som vindflöjel över kortaket.
Murverk - Natursten, Murverk - Natursten