Statens museer för världskultur - Världskulturmuseet
etnografi
personliga föremål
fotbeklädnad
Thuri, Johan
Thuuri, Johan
lappar [[Haga]]
pjäxa, sko, pjäxor, skor, lappskor
1.3.0 2026-08-16 pjäxa, sko, pjäxor, skor, lappskor Rådata 12437 objekt Statens museer för världskultur - Världskulturmuseet SMVK-VKM Föremål http://kulturarvsdata.se/SMVK-VKM/objekt/12437 1939.70.0259a-b Om skinntillverkningen: Renen flås genom att man skär upp huden i bukens mittlinje. Bellingarna (benskinnet, etym. ”benlingar”, som används till näbbskor) och härnan (pannskinnet, som blir skosulor) skärs alltid av från den övriga huden. Därefter torkas huden genom spilning för att den inte ska krympa. Huden spilas med hjälp av tunna pinnar, som går tvärs över huden på dess köttsida, och vars tillspetsade änder sticks in i hudens kanter. På änden hålls huden utspänd med hjälp av en stång som är något längre än skinnet, så att det utspilade skinnet kan stå på änden av den. Härnan spilas på samma sätt. Bellingarna spänns ut med tunna näverremsor och träspån som klibbas fast på den klibbiga köttsidan. Skinnen måste sedan bearbetas för att avlägsna det subkutana skiktet med fett och kött, och om man vill även håren. För att få loss håren lägger man skinnet i vatten, i snön eller fuktar det dagligen och rullar ihop det vått. En annan metod, som ger en bättre skinnkvalitet, är att man gör en blandning av mjöl, vatten och tran som man smetar på skinnets köttsida och sedan rullar ihop det. Skrapningen, görs med ett redskap som inte får vara eggvast så att det skadar narven. Som garvmedel används fett, avkok av växter eller pulveriserat mineral. Den äldsta metoden är fettgarvningen. Den ger ett helt vitt skinn, som användes för finare arbeten. Därtill användes antingen klövfett (som man framställde genom att koka ut renklövar), tran (av fet fisk) eller smör. Garvningen med bark har samerna tagit över av finnarna. Den gör pälsen och lädret hållbarare än fettgarvningen. Till barkgarvningen användes björk-, sälg- och albark beroende på till vad man ville använda skinnet för. Sälgen gav ett lättarbetat, ljust skinn, björk gav ett strävare mörkbrunt skinn och albarken färgade skinnet rött. De avhårade skinnen lades under en tid (över natten) i barkavkoket. Päls gneds istället upprepade gånger in på köttsidan av skinnet, med bark som hade mjukats upp i hett vatten. Förr kunde man även färga skinn genom att tugga albark spotta och gnida in det på skinnet på narvsidan, som ett sista steg i tillverkningen. Efter garvningen torkades skinnet. Det torra skinnet mjukades upp och/eller beredes till sämsk. Det smordes med fett och drogs sedan fram och tillbaka över ett slött, bågformigt järn, a’lt’am-ruou’te. Järnet band man fast vid en tältstång eller vid ett träd. Redskapet har Nordiskt ursprung. Skinnen kunde även direkt dras över en björk eller granstam. Skinnskrapan nies’kem-ruou’te är ett S-format skrapjärn som är fastsatt på ett trähandtag (bild i Fjellström, 1985: 323) Man lägger skinnet på en bräda, som vilar med sin ena ände mot kroppen, den andra mot marken, och med båda händerna fattar man trähandtaget och skrapar skinnet rent på köttsidan. Redskapet förekommer i hela norra Eurasien. (Fjellström, 1985: 471ff) Relaterade sökningar: Register: [alla] FOLNAM: samer OBJTXT [innehåller]: redskap och utrustning skinntillverkning skinnberedning härna (pannskinn): 1939.70.0232 renbelling (benskinn): 1939.70.0266 björknäver (användes bl.a. till garvning): 1939.70.0345. sälgbark (till garvning): 1941.08.0015, 1941.08.0016. Källa och för mer information se Phebe Fjellströms bok Samernas samhälle i då och nutid. Nordstedts: Stockholm, 1985. ISBN 91-1-853222-5. (Foton på skinntillverkningen: Se s.402ff i Manker, Ernst. De svenska fjällapparna. STF:s handböcker om det svenska fjället nr 4, Svenska Turistföreningens förlag: Stockholm, 1947. Finns på VKM’s bibliotek.) (av Madeleine Stirnimann, socialantropolog VKM Göteborg, 2010) Om samiska skor: Det finns inge större skillnader mellan de manliga och kvinnliga mockasinerna (kama, pl. kapmakah) i det samiska dräktskicket. (Manker, 1947: 168) Vinterskodon syddes av renbellingar och pannskinnet av ren. Se skinntillverkning! Dessa pälsskor lämpade sig bäst i torr snö och torrt väder. Sommarskorna syddes däremot av läder från bark-garvat renskinn eller av ”svenskt läder”, dvs oxläder. Läderskorna kallades ”tjatsek” (vattenskor) och lämpade sig bäst i töväder, när man vandrade genom vattensjuka områden eller vadade genom bäckar om våren och somrarna. De gjordes vattentäta dels genom att färgas med albarkslag, dels genom att smörjas med renklövsfett eller laklever. De norska sommarskorna kunde även göras av garvat sälskinn. Skorna hade en kraftigt böjd spets. De kallas därför ”näbbskor” av svenskarna. (Fjellström, 1985: 337f) Den böjda näbben var praktisk framförallt på vintern i och med att den gjorde att skon inte gled av skidbindningen som förr bara bestod av en videögla som skospetsen stoppades in i. (Madeleine Stirnimann, socialantropolog VKM 2010) Läs vidare hur man snörde skorna och höll fötterna varma och torra i temperaturer av minus 30-40 grader Celsius…. För detaljerade praktiska kunskaper om skotillverkningen läs Elgström, 1922. Relaterade sökningar: Register: [alla] FOLNAM: samer OBJTXT [innehåller]: fotbeklädnad skoband skohö skinntillverkning skidor Referenser: Phebe Fjellström Samernas samhälle i tradition och nutid. Nordstedt & Söners förlag: Värnamo/Stockholm, 1985. ISBN 91-1-853222-5. Manker, Ernst. De svenska fjällapparna. STF:s handböcker om det svenska fjället nr 4, Svenska Turistföreningens förlag: Stockholm, 1947. Ossian Elgströms Karesuandolapparna, Åhlén & Åkerlundsförlag: Stockholm, 1922. (Finns på VKMs bibliotek.) (av Madeleine Stirnimann, socialantropolog VKM Göteborg, 2010.) , 1939.70.0259a-b, Jukkasjärvi socken i Torne lappmark, Jukkasjärvi, Torne lappmark. [[Haga]], skiss, Lappar, Årsberättelse 1939, Årstryck 1940, Göteborgs museum, Sweden, Ett par lappskor. Köpt av lappmannen förf. Johan Thuri, Torne träsk, Lattilahti. (4291). (katalogkort/originalbeskrivning) Ursprung Europa, Sverige Förvärvad Turi, Johan image/jpeg https://collections.smvk.se/carlotta-vkm/web/image/tn/1086802/tn https://collections.smvk.se/carlotta-vkm/web/image/zoom/1086801/zoom http://kulturarvsdata.se/resurser/License#by Schwetz, Ferenc Statens museer för världskultur http://kulturarvsdata.se/SMVK-VKM/samling/1482 http://libris.kb.se/bib/3618751 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/name/3248715 http://kulturarvsdata.se/SMVK-VKM/objekt/html/12437 http://kulturarvsdata.se/SMVK-VKM/objekt/xml/12437 http://kulturarvsdata.se/SMVK-VKM/objekt/rdf/12437
Beskrivning
Om skinntillverkningen: Renen flås genom att man skär upp huden i bukens mittlinje. Bellingarna (benskinnet, etym. ”benlingar”, som används till näbbskor) och härnan (pannskinnet, som blir skosulor) skärs alltid av från den övriga huden. Därefter torkas huden genom spilning för att den inte ska krympa. Huden spilas med hjälp av tunna pinnar, som går tvärs över huden på dess köttsida, och vars tillspetsade änder sticks in i hudens kanter. På änden hålls huden utspänd med hjälp av en stång som är något längre än skinnet, så att det utspilade skinnet kan stå på änden av den. Härnan spilas på samma sätt. Bellingarna spänns ut med tunna näverremsor och träspån som klibbas fast på den klibbiga köttsidan. Skinnen måste sedan bearbetas för att avlägsna det subkutana skiktet med fett och kött, och om man vill även håren. För att få loss håren lägger man skinnet i vatten, i snön eller fuktar det dagligen och rullar ihop det vått. En annan metod, som ger en bättre skinnkvalitet, är att man gör en blandning av mjöl, vatten och tran som man smetar på skinnets köttsida och sedan rullar ihop det. Skrapningen, görs med ett redskap som inte får vara eggvast så att det skadar narven. Som garvmedel används fett, avkok av växter eller pulveriserat mineral. Den äldsta metoden är fettgarvningen. Den ger ett helt vitt skinn, som användes för finare arbeten. Därtill användes antingen klövfett (som man framställde genom att koka ut renklövar), tran (av fet fisk) eller smör. Garvningen med bark har samerna tagit över av finnarna. Den gör pälsen och lädret hållbarare än fettgarvningen. Till barkgarvningen användes björk-, sälg- och albark beroende på till vad man ville använda skinnet för. Sälgen gav ett lättarbetat, ljust skinn, björk gav ett strävare mörkbrunt skinn och albarken färgade skinnet rött. De avhårade skinnen lades under en tid (över natten) i barkavkoket. Päls gneds istället upprepade gånger in på köttsidan av skinnet, med bark som hade mjukats upp i hett vatten. Förr kunde man även färga skinn genom att tugga albark spotta och gnida in det på skinnet på narvsidan, som ett sista steg i tillverkningen. Efter garvningen torkades skinnet. Det torra skinnet mjukades upp och/eller beredes till sämsk. Det smordes med fett och drogs sedan fram och tillbaka över ett slött, bågformigt järn, a’lt’am-ruou’te. Järnet band man fast vid en tältstång eller vid ett träd. Redskapet har Nordiskt ursprung. Skinnen kunde även direkt dras över en björk eller granstam. Skinnskrapan nies’kem-ruou’te är ett S-format skrapjärn som är fastsatt på ett trähandtag (bild i Fjellström, 1985: 323) Man lägger skinnet på en bräda, som vilar med sin ena ände mot kroppen, den andra mot marken, och med båda händerna fattar man trähandtaget och skrapar skinnet rent på köttsidan. Redskapet förekommer i hela norra Eurasien. (Fjellström, 1985: 471ff) Relaterade sökningar: Register: [alla] FOLNAM: samer OBJTXT [innehåller]: redskap och utrustning skinntillverkning skinnberedning härna (pannskinn): 1939.70.0232 renbelling (benskinn): 1939.70.0266 björknäver (användes bl.a. till garvning): 1939.70.0345. sälgbark (till garvning): 1941.08.0015, 1941.08.0016. Källa och för mer information se Phebe Fjellströms bok Samernas samhälle i då och nutid. Nordstedts: Stockholm, 1985. ISBN 91-1-853222-5. (Foton på skinntillverkningen: Se s.402ff i Manker, Ernst. De svenska fjällapparna. STF:s handböcker om det svenska fjället nr 4, Svenska Turistföreningens förlag: Stockholm, 1947. Finns på VKM’s bibliotek.) (av Madeleine Stirnimann, socialantropolog VKM Göteborg, 2010)
Om samiska skor: Det finns inge större skillnader mellan de manliga och kvinnliga mockasinerna (kama, pl. kapmakah) i det samiska dräktskicket. (Manker, 1947: 168) Vinterskodon syddes av renbellingar och pannskinnet av ren. Se skinntillverkning! Dessa pälsskor lämpade sig bäst i torr snö och torrt väder. Sommarskorna syddes däremot av läder från bark-garvat renskinn eller av ”svenskt läder”, dvs oxläder. Läderskorna kallades ”tjatsek” (vattenskor) och lämpade sig bäst i töväder, när man vandrade genom vattensjuka områden eller vadade genom bäckar om våren och somrarna. De gjordes vattentäta dels genom att färgas med albarkslag, dels genom att smörjas med renklövsfett eller laklever. De norska sommarskorna kunde även göras av garvat sälskinn. Skorna hade en kraftigt böjd spets. De kallas därför ”näbbskor” av svenskarna. (Fjellström, 1985: 337f) Den böjda näbben var praktisk framförallt på vintern i och med att den gjorde att skon inte gled av skidbindningen som förr bara bestod av en videögla som skospetsen stoppades in i. (Madeleine Stirnimann, socialantropolog VKM 2010) Läs vidare hur man snörde skorna och höll fötterna varma och torra i temperaturer av minus 30-40 grader Celsius…. För detaljerade praktiska kunskaper om skotillverkningen läs Elgström, 1922. Relaterade sökningar: Register: [alla] FOLNAM: samer OBJTXT [innehåller]: fotbeklädnad skoband skohö skinntillverkning skidor Referenser: Phebe Fjellström Samernas samhälle i tradition och nutid. Nordstedt & Söners förlag: Värnamo/Stockholm, 1985. ISBN 91-1-853222-5. Manker, Ernst. De svenska fjällapparna. STF:s handböcker om det svenska fjället nr 4, Svenska Turistföreningens förlag: Stockholm, 1947. Ossian Elgströms Karesuandolapparna, Åhlén & Åkerlundsförlag: Stockholm, 1922. (Finns på VKMs bibliotek.) (av Madeleine Stirnimann, socialantropolog VKM Göteborg, 2010.)
Inventarienummer
Original: lokal
Jukkasjärvi socken i Torne lappmark
Proveniens
Jukkasjärvi, Torne lappmark. [[Haga]]
Original: skiss eller foto
skiss
Original: stam
Lappar
Referens, publicerad i
Årsberättelse 1939, Årstryck 1940, Göteborgs museum
Land, engelska
Sweden
Beskrivning / tidigare
Ett par lappskor. Köpt av lappmannen förf. Johan Thuri, Torne träsk, Lattilahti. (4291). (katalogkort/originalbeskrivning)
Materialkategori
skinn (ren)
Sakord
pjäxa
sko
pjäxor
skor
Specialbenämning
lappskor
Ursprung
Europa
Sverige
Förvärvad
Turi, Johan
Schwetz, Ferenc
Statens museer för världskultur