Statens museer för världskultur - Etnografiska museet
Nô-teater
Nô-teater, Japan-no
1.3.0 2026-08-27 Nô-teater, Japan-no Rådata 1505958 exhibitionpart Statens museer för världskultur - Etnografiska museet SMVK-EM Utställningsdel http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/exhibitionpart/1505958 - Diarienummer - Japan har en lång och rik teatertradition. En av de äldsta ännu uppförda formerna, nô, kan spåras tillbaka till 1300-talet. De grupper som uppförde nôdramer understöddes av de ledande familjerna i landet, varför nô kom att bli en del av den förfinade kultur som de högre samhällsklasserna odlade. Under Edoperioden (1600-1868) fick uppförandet av nô den strikt reglerade form vi känner idag. En nô-teater finner man traditionellt i anslutning till tempel. De dramer som uppförs förmedlar en buddistisk etik. Nô-dramerna uppförs på en liten scen (butai). Skådespelarna är män, som också agerar de kvinnliga rollerna. Först inträder tre till fyra musiker (hayashi), som spelar trummor och flöjt. De följs av en kör (jiutai), om sex eller åtta män, som på ett poetiskt språk och med stort allvar förmedlar handlingen och rollkaraktärernas tankar. Innan huvudrollsinnehavaren (shite) skrider in på scenen, har birollens skådespelare (waki), som oftast spelar en präst, redan äntrat den. Det är samspelet mellan dem som är dramats nerv. Mindre roller utförs av "beledsagare" (tsuge), eller av barnskådespelare (kokata). Skådespelarna, särskilt shite, bär överdådiga dräkter av siden och brokad. Shite och hans beledsagare bär masker, vilka anger den karaktär, som spelas. Övriga på scenen anlägger stela, uttryckslösa ansikten. Dramerna utspelas bland de levande, döda eller gudomliga. Deras innehåll har en historisk eller mytisk förankring. Rörelser och hanterandet av rekvisita (kodôgu), som en solfjäder, markerar vad som sker i dramat och vilka känslor som regerar. Mellan det allvarliga nô-dramats "akter" bryts stämningen tillfälligt då kyôgenskådespelare, ofta med specifika masker, tar över och i mer burleska former och med alldagligt språk direkt förmedlar dramats innehåll. (Japan - Bild och självbild 2009, utställningstext) Nô-masker och nô-dräkter Nô-dramer bjuder på visuellt starka upplevelser inte minst genom de masker och dräkter som skådespelarna kan bära. Maskerna kan indelas i sex grupper: de unika maskerna som är knutna till speciella dramer (tokushu); demoner och gudar (kijin); äldre män ( jô); pojkar och yngre män (otoko); kvinnor och flickor (onna); och andar eller gengångare (ryô). Maskerna skärs i trä som fint målas, möjligen förses med hår och lackeras. De olika rollerna har sina karaktäristiska former och uttryck. Många skulptörer är kända och aktade. Masker med deras brännmärken kan användas många hundra år efter att de skurits. Dräkterna kan vara överdådiga, tillverkade av de yppersta material av siden och brokad, med utarbetade mönster i underbara naturfärger. De kallas karaori, ”kinesisk väv” och ursprunget finns i de dräkter som importerades exklusivt för de högsta familjerna i landet. Dräkterna kunde sedan doneras till nôsällskap. En del gamla dräkter har överlevt till vår tid och det mästare som än idag kan återskapa dem., Japan boasts a long and rich theatrical tradition. One of the oldest forms still presented, nô, can be traced to the fourteenth century. The teams performing nô dramas were supported by the important families of the country. Accordingly, nô was to become a part of the refined culture of the leading classes. During the Edo period (1600–1868) the art of performing nô attained the strictly regulated structure known today. A nô theatre is traditionally found adjacent to a temple. The dramas transmit Buddhist ethics. Nô dramas are performed on a small stage (butai).The actors are men, who also perform female characters. First of all three to four musicians (hayashi) enter the stage, with drums and a flute. They are followed by a choir (jiutai), consisting of six or eight men, who in a poetic language and with great seriousness convey the substance of the play and the thoughts of the characters. Preceding the appearance of the main character (shite), the supporting character (waki) has already entered the stage. His character is more often than not a priest. The interaction between the two gives the drama its nerve. Less significant roles are played by accompanying actors (tsuge) or by child actors (kokata). The actors, in particular the shite, are dressed in sumptuous robes of silk and brocade. The shite and his supporting actors wear masks indicating the roles played. The others present on stage assume stiff faces, void of expression. The dramas take place among the living, the dead or the gods narrating stories drawn from actual history or religious myths. Movements and the handling of props (kodōgu), such as a fan, indicate the progress of the drama and the emotions that reign. In the intervals between the acts of the nō dramas the serious mood is temporarily broken when kyōgen actors, often wearing special masks, take over. Acting in a burlesque way, using everyday language, they communicate the contents of the drama in a direct way., Nô masks and Nô costumes Nô dramas offer strong visual experiences, not least through the masks and costumes worn by the actors. The masks may be divided into six groups: the "unique ones" which are connected to special plays (tokushu); demons and gods (kijin); old men ( jô); boys and young men (otoko); women and girls (onna); and ghost/spirits (ryô). They are carved out of wood, which is painted with appropriate colours and lacquered. Sometimes hair is attached. The characters they depict have their distinguishing forms and expressions. Many master carvers are well known and revered. Masks with their brands can still be used many hundred years after they were carved. The costumes are usually sumptuous, created out of exquisite silk and brocade, exhibiting detailed patterns in beautiful natural colours. They are called karaori, "Chinese weave", and their origin is found in the costumes once imported exclusively for the leading families in the country, who could then donate them to nô companies. Few old costumes have survived the ravages of time. Fortunately, there are masters today who can recreate them. image/jpeg https://collections.smvk.se/carlotta-em/web/image/tn/3378218/1113.0533.jpg https://collections.smvk.se/carlotta-em/web/image/zoom/3378217/1113.0533.jpg http://kulturarvsdata.se/resurser/License#by Westling, Rose-Marie Statens museer för världskultur http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/exhibition/1505434 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1551712 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1550535 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001602 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001616 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001645 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001646 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001647 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001651 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001652 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001654 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1001669 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1002367 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1004396 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1004397 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1201796 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1201800 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1201817 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1290333 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1321446 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1436724 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1498585 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1499106 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1541687 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1541688 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/fotografi/1545118 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1550536 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1550537 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/delobjekt/1551714 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/arkiv/25880867 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/objekt/1200668 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/exhibitionpart/html/1505958 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/exhibitionpart/xml/1505958 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/exhibitionpart/rdf/1505958
Publicerad text
Japan har en lång och rik teatertradition. En av de äldsta ännu uppförda formerna, nô, kan spåras tillbaka till 1300-talet. De grupper som uppförde nôdramer understöddes av de ledande familjerna i landet, varför nô kom att bli en del av den förfinade kultur som de högre samhällsklasserna odlade. Under Edoperioden (1600-1868) fick uppförandet av nô den strikt reglerade form vi känner idag. En nô-teater finner man traditionellt i anslutning till tempel. De dramer som uppförs förmedlar en buddistisk etik. Nô-dramerna uppförs på en liten scen (butai). Skådespelarna är män, som också agerar de kvinnliga rollerna. Först inträder tre till fyra musiker (hayashi), som spelar trummor och flöjt. De följs av en kör (jiutai), om sex eller åtta män, som på ett poetiskt språk och med stort allvar förmedlar handlingen och rollkaraktärernas tankar. Innan huvudrollsinnehavaren (shite) skrider in på scenen, har birollens skådespelare (waki), som oftast spelar en präst, redan äntrat den. Det är samspelet mellan dem som är dramats nerv. Mindre roller utförs av "beledsagare" (tsuge), eller av barnskådespelare (kokata). Skådespelarna, särskilt shite, bär överdådiga dräkter av siden och brokad. Shite och hans beledsagare bär masker, vilka anger den karaktär, som spelas. Övriga på scenen anlägger stela, uttryckslösa ansikten. Dramerna utspelas bland de levande, döda eller gudomliga. Deras innehåll har en historisk eller mytisk förankring. Rörelser och hanterandet av rekvisita (kodôgu), som en solfjäder, markerar vad som sker i dramat och vilka känslor som regerar. Mellan det allvarliga nô-dramats "akter" bryts stämningen tillfälligt då kyôgenskådespelare, ofta med specifika masker, tar över och i mer burleska former och med alldagligt språk direkt förmedlar dramats innehåll. (Japan - Bild och självbild 2009, utställningstext)
Nô-masker och nô-dräkter Nô-dramer bjuder på visuellt starka upplevelser inte minst genom de masker och dräkter som skådespelarna kan bära. Maskerna kan indelas i sex grupper: de unika maskerna som är knutna till speciella dramer (tokushu); demoner och gudar (kijin); äldre män ( jô); pojkar och yngre män (otoko); kvinnor och flickor (onna); och andar eller gengångare (ryô). Maskerna skärs i trä som fint målas, möjligen förses med hår och lackeras. De olika rollerna har sina karaktäristiska former och uttryck. Många skulptörer är kända och aktade. Masker med deras brännmärken kan användas många hundra år efter att de skurits. Dräkterna kan vara överdådiga, tillverkade av de yppersta material av siden och brokad, med utarbetade mönster i underbara naturfärger. De kallas karaori, ”kinesisk väv” och ursprunget finns i de dräkter som importerades exklusivt för de högsta familjerna i landet. Dräkterna kunde sedan doneras till nôsällskap. En del gamla dräkter har överlevt till vår tid och det mästare som än idag kan återskapa dem.
Publicerad text, engelska
Japan boasts a long and rich theatrical tradition. One of the oldest forms still presented, nô, can be traced to the fourteenth century. The teams performing nô dramas were supported by the important families of the country. Accordingly, nô was to become a part of the refined culture of the leading classes. During the Edo period (1600–1868) the art of performing nô attained the strictly regulated structure known today. A nô theatre is traditionally found adjacent to a temple. The dramas transmit Buddhist ethics. Nô dramas are performed on a small stage (butai).The actors are men, who also perform female characters. First of all three to four musicians (hayashi) enter the stage, with drums and a flute. They are followed by a choir (jiutai), consisting of six or eight men, who in a poetic language and with great seriousness convey the substance of the play and the thoughts of the characters. Preceding the appearance of the main character (shite), the supporting character (waki) has already entered the stage. His character is more often than not a priest. The interaction between the two gives the drama its nerve. Less significant roles are played by accompanying actors (tsuge) or by child actors (kokata). The actors, in particular the shite, are dressed in sumptuous robes of silk and brocade. The shite and his supporting actors wear masks indicating the roles played. The others present on stage assume stiff faces, void of expression. The dramas take place among the living, the dead or the gods narrating stories drawn from actual history or religious myths. Movements and the handling of props (kodōgu), such as a fan, indicate the progress of the drama and the emotions that reign. In the intervals between the acts of the nō dramas the serious mood is temporarily broken when kyōgen actors, often wearing special masks, take over. Acting in a burlesque way, using everyday language, they communicate the contents of the drama in a direct way.
Nô masks and Nô costumes Nô dramas offer strong visual experiences, not least through the masks and costumes worn by the actors. The masks may be divided into six groups: the "unique ones" which are connected to special plays (tokushu); demons and gods (kijin); old men ( jô); boys and young men (otoko); women and girls (onna); and ghost/spirits (ryô). They are carved out of wood, which is painted with appropriate colours and lacquered. Sometimes hair is attached. The characters they depict have their distinguishing forms and expressions. Many master carvers are well known and revered. Masks with their brands can still be used many hundred years after they were carved. The costumes are usually sumptuous, created out of exquisite silk and brocade, exhibiting detailed patterns in beautiful natural colours. They are called karaori, "Chinese weave", and their origin is found in the costumes once imported exclusively for the leading families in the country, who could then donate them to nô companies. Few old costumes have survived the ravages of time. Fortunately, there are masters today who can recreate them.
Titel
Del av utställning
Japan-no
Diarienummer
Westling, Rose-Marie
Statens museer för världskultur