Statens museer för världskultur - Etnografiska museet
Sjöholm, Vilhelm
Avskrift av brev från Wilhelm Sjöholm
brev
1.3.0 2026-01-08 brev Rådata 2151156 arkiv Statens museer för världskultur - Etnografiska museet SMVK-EM Dokument http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/arkiv/2151156 00100 Avskrift av brev från Wilhelm Sjöholm 1890. Avskrifterna mottogs per epost den 31 maj 2013 från Wilhelm Sjöholms sonson Leif Sjöholm som 10 Word-filer med avskriven text från originalbreven. De skickades till afrikaintendent Michael Barret som sammanställde dem till ett dokument. Sida 23 var en separat fil och har placerats sist. Breven hänger ihop med avskriften av Sjöholms ”Missionsdagbok från Kongo no. 2 1889” som också mottogs i digital form vid samma tillfälle. är en. Min innerliga önskan är äfven den, att vi allt emellanåt må genom ett litet bref kasta kol på brödrakärlekens kostliga eld, att den ej må slockna och förkolna. Genom ditt bref blef jag äfven påmind om den lilla men oförgätliga stund, jag tillbragt på det kära Torpa. Jag tror mig ännu hafva godt af den stunden. Du är väl nu i London. Må Gud välsigna dig såväl der som på ditt blifvande arbetsfält (s. 38) i Kina. – – –i detta land torde nog hädanefter blifva af mera intresse för mig sedan det blir någon personlig bekant arbetare der. Jag har ju då äfven det hoppet, att någon gång få ett litet bref derifrån. Glöm mig derför icke med ett sådant. Sänd äfven något, som du lofvade, i bokväg. Genom bref från skolan hör jag, att några af dem som förut tänkt på Kongo, nu känna sig kallade(?) att gå till det märkvärdiga Kina, sedan förbundet beslöt upptaga mission äfven der. Ja, må Gud välsigna dem, hvar helst de till sist komma att stanna. Han tänke äfven i nåd på det arma Kongo med något fridens sändebud. Dina aningar om vår lilla ”dufva”, att hon möjligen har gått förlorad, kan jag nu besanna, ty hon drunknade på samma gång som nio af våra bärare, då dessa skulle gå öfver en flod i en bräcklig kanot. Jag skref dock genast att en ny tämjes(?), som med förra posten sändes till br. Tauff(?). Herren till pris kan jag äfven nu meddela dig, att jag fortfarande mår bra till både kropp och själ. Det är nu ganska länge, sedan jag hade någon feber. Vi hafva nu den varmaste tiden, men det går dock ganska bra, ty då det är – – – (s. 39 fragmenterad, blekt, oläslig) – – – (s. 40) och fara(?). Men om det börjar ljusna på en plats, så finns det millioner quar, icke sådana millioner, som stå redo att mottaga evangelium eller må fråga efter att lära känna den lefvande Guden, ty dessa få själar äro snart räknade – – – deras nöd och deras värde som odödliga själar ett ropande till oss att göra något för deras frälsning. Må Herren gifva dig och mig nåd till att blifva trogna väktare. Helsa på det hjärtligaste till bröderna Walfridsson, Sköld och Josef Ekman samt öfriga som möjligen känna mig. Låt mig snart höra något från dig. Gud fylle din själ med frid och salighet. Du är själf på det innerligaste helsad från din mycket tillgifne broder Wilhelm S. (s. 23) Kibunzi den 30.1.90 Käre broder Tuvesson! Mycken frid! Undertecknad och br. Pettersson hafva just nu samtalat om eder, som, om Gud vill, kommer hit ut till våren, och jag har lofvat sända efter några upplysningar angående utrustning utom dem, som jag gifvit eder genom br. Karlsson. Ni behöfver köpa en hängmatta för eder resa(?) mot räkning (därefter är sidan oläsbar men texten fortsätter på s. 24 som två spalter:) (s. 24) – – – att ha ett par mindre tältsängar för resornas skull. Köp dessutom följande saker, som skola användas vid den station, der I blifven stationerade. Då I kommen hit, köpes ock af missionen, men I bören se till, att I fån det med eder vid afresan. Och då är det bäst taga det på egen räkning. 6 black can bottom stairs(?) à 8/6 1 lamp (fotlampa för fotogen) 1 Lamp tarin(?) 1 doz. Lamp plates 3 Vegetable dishers 3 Meat ” 3 Jam ” 1 Butter ” 1 doz. Large breakfast cups 1 good size tea-pot 1 good size coffee-pot. Skulle icke dessa saker kunna komma med på samma båt som I, så gör det ingenting, om de komma med nästa. Köp äfven ett mindre tältbord till resan. Låten oss med första veta, med hvilken båt I kommen. Om Gud vill,, ju äfven – – –. Den stationen ligger ock inne i den ”civiliserade” verlden, ty der fara ständigt hvita män fram och tillbaka. Kibunzi och Diadia deremot ligga mera afsides innåt okända trakter, der man sällan eller aldrig får se några andra hvita än de som höra på– – –. (s. 8) Enligt underrättelser från hemlandet ser jag, att vår lilla brödrakrets, – – – & förbundet mer och mer skingras, i det att de 20(eller 10?) vännerna utplacerades kring den vida verlden för att hvar på sitt håll söka samla själar kring Jesu korsbanér. Vi skola dock alla en dag åter samlas och icke förr så der hemma efter slutad kamp och strid. Du, vår lilla kära Albin, är ju nu icke längre i vårt F– – –land, dock du är ännu i vår brödrakrets. Var viss, att du icke glömmes af dina forna kamrater från hösten 1888. Och du, vår älskade isralitiske broder har nu fått din önskan uppfyld, i det du börjat det mödosamma arbetet bland dina bröder efter köttet. Var vid godt mod, ty du skall få många med dig af (qvarlefvor?). Eftersom det synes gestalta sig lär väl du, vår stora stadiga broder Eriksson stanna i hemlandet. Nog skulle det fröjdat mig om jag kunnat vänta dig hit, men ske som Herren vill. Du blifver ju således den länk som binder dufveringen vid fosterjorden. Herren välsigne dig der. Til sist ären I nu alla öfverlemnade åt Gud och hans nådeord. Mån I alla af Herren blifva rikligen välsignade, önska och bedia eder innerligt tilgifne Wilhelm S. (s. 9) Kilbunzi den 23 Jan. 90 Innerligt älskade broder Jöns! Min (Med) trånande kälek längtar jag efter att snart få trycka dig till min famn! Säkerligen har du undrat, hvarför du med sista posten icke haft något bref från mig. Orsaken dertill är, att en del af våra ”Mputu”bref gingo förlorade då icke mindre än nio af våra bärare drunknade vid öfvergången af en flod. Att denna sorgliga händelse förorsakat oss mycken oro, förstår du nog. Dertill kom et bud från Diadia i måndags quäll och meddelade, att br. Skarp låg hårdt sjuk. Br. Pettersson gick dit i tisdags morgse, och i dag ha vi fått underrättelse, att ett litet hopp ännu finnes om hans vederfående. Orsak till sorg saknas således icke heller här. Vårt hopp står dock till Herren, som hittills hjälpt, at at han skall förlänga vår kära broders arbetsdagar. Ty huru väl behöfva vi honom icke nu. (s. 10) Vår käre fader göre dock, som honom godt synes äfwen i denna olycka. Hans hand kan allting förvandla. I mitt förlorade bref gaf jag dig visst ytterligare några upplysningar, men jag minns dem ej nu. I fall jag ej förut nämt om frön, vill jag nu råda dig at taga med endast litet af sådana, och dessa måste förvaras på något lufttätt kärl eller flaska. Tag inga sädesslag. Köp en mindre flaska fisklim eller ”smörja” att laga portslin med. Tag äfen med ”plenty of” skjortknappar för eget behof och andras. Jag kommer nu icke ihåg något mera att tillägga, dock torde nog åtskilligt vara glömt. Det betyder dock icke så mycket, ty du kan ju sedan få allt, hvad du önskar. Då detta bref når Sverige, är du måhända redan i England. Hoppas dock, att du får det eftersändt dit. Dessutom torde det väl vara det sista jag nu sänder dig före din hitkomst. Jag längtar mycket efter den dag, då jag går att möta eder! Måtte Gud föra oss tillsammans friska och vid gott mod. Framför allt giver han oss nåd att blifva till glädje (s. 11) och välsignelse för hvarandra under kommande dagar. Redan vill jag på, skall behålla segern i den kamp som nu pågår emellan ljuset och mörkret i Kongos dalar. Någon ny gosse kommer naturligtvis att tilldelas Kristinehamnsvännerna, och (s. 4) derom skola vi längre fram meddela genom Missionsförbundet. Och huru innerligt önska vi icke, att de en dag må få se den yngling, för hvilken de hittills offrat sin skjärfvar och bedit, stå inför Lammets tron, då icke längre svart utan hvittvagen uti Lammets blod. Vi innesluta de varmaste hälsningar till alla våra vänner i Kristinehamn och Värmland och hoppas att äfven i fortsättningen få vara inneslutna i deras förbön. Eder i Herren tillgifne Wilh. Sjöholm (s. 5) Kibunzi den 23 Jan. 90 Mina innerligt älskade bröder! Herren välsigne edra själar! Det är med en viss ledsnad som jag nu för andra gången på en månads tid börjar utrusta den lilla dufvan för sin återfärd mot norden. Men huru förändrad har hon icke blifvit här i Kongos brända dalar. Säkerligen skolen I förvåna eder deröfver. Några ord skall dock förklara orsaken härtill. Hon kom helt oväntat annandag jul till min mycket starka glädje, ty alla underrättelser från eder – dock ett undantag – buro vittne om, att Herren vårdar eder såsom fordom i kärlek, nåd och förbarmande. Mellan Jul och Nyår skulle hon följa med en karavan till kusten för att sedan gunga öfver den blå oceanen till sina vänner i fjärran. Vid öfvergången af en flod, kantrade den bräckliga kanoten och nio af bärarna drunknade, medtagande (s. 6) i djupet vår lilla dufva samt en mängd andra bref. Ehuru detta var nedslående, var det ju dock ett intet emot de många, som så hastigt fördes in i evigheten. Bland dem, som så sorgligt omkommo, voro tre ynglingar, som arbetade här på stationen. En af dem var barn till första höfdingen och hade nära två år gått i skolan här på K. Han var en af de första, som afsade sig afgudarna och bekände sig tro på den lefvande guden. Vi voro dock icke fullt säkra på om han var Guds barn, dock vilja vi gerna tro det. Möjligen få vi se honom en dag på Herrens högra sida. Så snart denna jobspost nådde oss blef det stor oro i byarna och åtskilliga hotelser utslungades mot oss. Herren har dock öfver oss hållit sin skyddande hand, så allt ännu är lugnt och stilla. Vi hafva dock mycket svårt att mera få några bärare nedåt landet. Herren skal dock äfven häruti hjälpa så att vi slippa lida brist. I sen således, att det äfven här vexlar mellan ljus och mörker, men ock att Herren öfver oss håller sin skyddande hand. Och hvad gör det då, om icke vägen alltid skulle vara beströdd med rosor. (s. 7, sju rader urblekta) – – – Och underligt, mycket underligt, skulle det synas för oss om Herren redan nu skulle föra honom in i hvilan, då han knapt när än börjat sitt egentliga missionsarbete. Herren gör dock som honom godt synes, ty Hans vilja är ju alltid god. Med verksamheten för öfrigt vexlar det mellan ljust och mörkt. Stundom ser det rätt lofvande (ut) och andra tider deremot förefaller det oss som vore allt förgäfves och fruktlöst. I det tysta går dock Herren fermt fram och beröfvar hedendomen dess fräcka grundsatser. Vid Mukimbungu ser allt f.n. mest lofvande ut, men verksamheten der är, henne gå ut dit Gud med sin starka hand vill föra henne. Herren skall nog visa hon(?) får ersätta saknaden af henne i edra hjärtan. För det andra ville jag, om det vore möjligt, trösta eder dermed, att i (I) icke alls behöfven vara oroliga för henne. Ty då Gud lofvat att icke ett enda strå skall falla af hennes hufvud hans vilja förutan, skall han nog äfven i allt sörja för henne. För öfrigt har hvarken resan eller vistelsen här några faror med sig, endast man är försiktig. Om Gud vill kommer jag ned till kusten för att möta henne och de öfriga syskonen, och jag skall ju räkna det (här tar texten slut) Kibunzi January 29, 90 (s. 16) Missrs(?) Bywater, Tanqueray (- - -) 79 (- - -) street London (- - -) Dear Sirs! Enclosed please find (- - -) for £ 80 (- - -) be kind (- - -) soonest possible the following articles as below: (Här följer en teckning av en stämpel: ”S.M.S.” inom en rektangel, på rektangelns vänstra sida initialerna ”W. S.” liggande lodrätt, på rektangelns högra sida ”Kibunzi” liggande lodrätt samt under rektangeln ”Congo”) 3 bales ea. 40 ps 16 yards in 24 folds commonlight collaned cheek 8 1/9 2 doz. small half tins Sardines 1 “ lb tins Salmon 1 “ 1 “ American lobster 1 “ 1“ Fresh mackerel 3 “ 1“ Boiled beef 2 “ 1” A la mode “ 3 “ 1” Corned “ 3” 1” Boiled mutton 2” 1” (- - -) “ 3” 1” Roast beef (s. 17) continued 1 doz. 1 lb tins Minced callopes 1 “ 1” Stamed(?) steaks 2” 1” Roast mutton 1 (- - - ) tins compressed corned beef 3 doz. 1” Green pea soup 1” 1” Palestine soup 3” 1” Mutton broth(?) 1” 1” Soup and bouills 2” 1” Mack(?) turtle soup 1” 1” Hotch potch 4” 1” Vegetable soup 2” ¼ Essence of beef ½ (- - -) oxtongues medium 1” (- - -) tongues 1 (- - -) 4 doz. Turkey tongues (- - -) round tins 1 doz. 2 lb. (- - -) 3” 2” Beef (- - -) fat ½” 8” Cooked hams(?) 4” 1” Butter 2 (- - -) Bottles(?) of condensed milk 1 doz. 7” tins Oatmeal medium Leeth(?) 1” 4” Pearl Barley 1” 14” Hungarian flour 2 bags (- - -) in double(?) bags 2 doz. 1 lb tins Corn flour 2 doz. 2” Split pears 1” 1” Pearl sago small (s. 18) continued ½ doz. 4 lb tins Flake tapioca ½ “ 7“ Macaroni ½ “ 7” Vermicelle 1” 1” Arrowroot 1” 2” (- - -)tappered bottles table salt 4” Fancy(?) tins (- - -) lemonade powders ½ “ Reputed quart Lime juice 8 “ 1” assorted jams 2” Bottle fruits assorted 1” 1 lb tins Pure Honey 1” 1“ French plums in syrup 1” 1” tins Apricots in syrup 1” 1 ½” Peaches “ 1” 2 ½” Bartlett pears “ ½” 1” Cherries 1” 1” Plum pudding 1” 1” Golden Syrup 1” 14” Crushed Sugar 1” 14” Demorare(?) ½” 2” Dried apples ½” 7” Raisins ½” 4” Currents ½” 1” Grained(?) Coffee ½” 1” boxes Colmans (- - -) ½” 1” ” white (- - -) 2 (- - -) yellow soap 2 boxes candles (s. 19) Continued ½, kommer jag att möta eder med bärarna. Varen på det hjärtligaste välkomna. Må Gud göra eder väg lyckosam och föra eder hit med fullheten af evangelii välsignelse. Helsa till alla syskonen. I hast eder okände men snart kände broder Wilh. Sjöholm, järnkoffertar placerade. De limbestrukna väggarna prydes af missionskartan, en karta öfver det gamla hemlandet samt en åttakantig klocka. Den senare har dock tröttnat i sin gång och visar numera ständigt på läggdags. Det hela ser rätt trefligt ut , eller huru? Åtminstone tycka vi så själfva. Vi slå oss nu ned på stolar och säng för att en stund i den korta skymningen samtala, medan de små svarta uppassarna bära in vår enkla julkost. Den består som vanligt af kokt pisang, kongobönor, välling och svinkött – ty äfven vi fingo andel med af grisen – samt the med både socker och mjölk. Enligt gammal sveased skulle vi ju haft julgröt, men men kocken som fattat fel, har kokt välling istället. Vi hade nog tänkt på ännu en afvikelse från den vanliga matsedeln, nämligen att bestå oss med pannkakor, men när vi kommo underfund med , att vi icke hade något att steka dem i, måste vi afstå från denna läckerhet. Men som nu julglädje för oss icke har sin upprinnelse hvarken i julgröt eller andra rätter, förarga vi oss icke deröfver utan låta oss (s. 27) väl smaka. Snart är måltiden öfverstökad, och vi fortsätta vårt samtal öfver de många saker, som just denna afton fylla vår själ. För ombytes skull taga vi fram vår gitarr och sjunga vid dess ackompanjemang: ”O, du saliga, o du heliga jordens fridfulla/fröjdfulla högtidsdag”! Eller ”När juldagsmorgon glimmar, jag vill till stallet gå”! Under tiden hafva några af gossarne kommit in och stält sig tysta vid bordet eller satt sig på golfvet. En av dem kryper på på händer och knän, ty hans fötter äro lama, fram till oss. Han sätter sig stilla bredvid vår stol, lägger sin magra hand på vårt knä och blickar oss forskande i ögat, såsom ville han der lära de ord, som han icke nu förstår. Sedan vi ytterligare på deras språk sjungit ett par sånger, i hvilka de med full hals instämma, äro vi snart åter ensamma. Allt omkring är så tyst och stilla. Gossarnes muntra röster hafva tystnat, och månen, som börjat titta fram mellan mörka skyar, kastar sitt bleka ljus öfver höjder och palmlundar. Endast insekternas skärande läte afbryter den högtidliga stunden. Äfven här inne har det blifvit (tyst) för en stund, medan tankarna ilat öfver land och haf till hembygdens skogar och dalar, (s. 28) der vi såsom osynliga gäster titta ned i mången kär vänkrets för att med anhöriga och vänner dela julglädjen. Det har nu blifvit sent, och vi taga fram vår bibel för att en stund njuta af de gnistrande juvelernas glans. Vi läsa hos Esaias: Det folket, som vandrar i mörkret, skall se ett stort ljus, och hos Lukas: Se, jag bådar eder en stor glädje. Och under det vi läser denna himmelska fridshelsning, få vi på ett härligt sätt förnimma den enfödde sonens närvaro. Vår själ fylles af det saliga hoppet att det mörker, som här omgifves oss på alla sidor, en dag skall skingras af strålarne från rättfärdighetens sol. Och med ett än fastare beslut att lefva, och, om Gud så vill, dö för Kongos arma barn, afsluta vi den för mig första julaftonen i Kongo. Sent eller aldrig skall den glömmas! På juldags f. m. var med arbetare och skolgossar ett trettiotal samlade. Br. Skarp talade till dem om honom, som blef fattig för vår skull, på det vi genom hans fattigdom skola blifva rika. Men ehuru detta budskap är så oändligt skönt, blef det åtminstone icke denna gång mottaget med så synnerligt stor uppmärksamhet. Den ene beder för sig och den andre ett annat, en satt och rensade sig i hufvudet, medan en annan tog sig en ”tupplur”. (s. 29) Alldeles som det ofta händer hemma i Sverige! Men möjligen hade de denna gång fått för mycket af den lekamliga spisen! Det skall dock komma en dag, då ordet om Jesus skall blifva trodt och anammadt äfven här med glädje. Tiden har nu runnit oss ur händerna, och om en stund stå, vi på gränsen mellan gamla och nya året, hvarför vi nu måste säga farväl. Må det nu kommande året blifva ännu mera betydelsefullt och och minnesrikt i missions historia än det gamla. Tillåten oss att till sist få gifva eder ett ord att minnas under 1890: Glömmen ej i bönen Hans svarta slägte! Inneslutande de varmaste helsningar och ett ”Frid vare med eder!” till alla andra (– – –) bedja vi, att i fortsättningen få vara inneslutna i edra förböner. Eder tillgifne Wilh. Sjöholm (s. 30) Kibunzi den 31 jan. 90 Älskade pastor Ekman! Mycken frid! Härmed sändes ett bref för tidningen, ifall Pastorn finner det lämpligt att införa. Det skrefs först under min vistelse vid I.(?), men gick förlorat vid Mfzazo(?)katastrofen, hvarför jag nu i hast gjort en afskrift. Förlåt därför de vidlådande bristerna. Med denna post har jag äfven utskrifvit en vexel på £ 80 till Bywasters(?) för provision m. m. Pastorn undrar säkerligen och det med skäl, huru jag vågar utskrifva så stora vexlar, då min återstående lön icke motsvarar detta belopp. Men orsaken är den, att br. Pettersson, som i likhet med de öfriga bröderna tager för afgjordt, att Pastorn och Komiteen bifalla min framställda begäran om min och Emmas förening, har bett att till mig få öfverlämna mathållningen m. m. här vid Kibunzi, och då får jag ju igen det mesta, som lägges ut, medan missionen icke kommer att riskera något. Skulle jag icke kunna taga mot det omnämnda (s. 31) kommer naturligtvis varorna att öfvertagas af någon annan. Jag hoppas att snart få höra Pastorns svar på min begäran. Skulle det utfalla nekande, vill jag på förhand försäkra Pastorn, att jag icke alls kommer att göra något slags väsen deröfver utan taga det som ett svar från Gud. Vill äfven härmed framföra mitt varmaste tack för allt godt, som kommit min trolofvade till del genom Pastorn. Vår bön om rik välsignelse skall derför ständigt följa Pastorn och Pastorns familj. Min helsa är fortfarande god, ehuru jag på tvänne mödosamma resor ådrog mig en liten förkylning. Inneslutande de hjärtligaste helsningar till Pastorn, Pastorns familj och öfriga missionsvänner förblifver jag Pastorns tillgifne Wilh. Sjöholm (s. 32) Kibunzi den 20 febr. 90 Min älskade syster Hertha! Guds ljufva frid intage och fylle ditt hjerta! För ombytes skull vill jag denna gång skrifva till dig, synnerligast som du i fars bref lofvar att snart sända mig ett långt bref. Det skall bli roligt se, huru ett långt bref från dig tar sig ut, då du ju så sällan låter höra af dig. Hoppas att äfven då få se din bild på kort, hvilket jag ju aldrig förr skådat. Måhända får jag då göra den upptäckten, att du icke längre är min lilla syster endast utan äfven min stora och största. Framför nu först till far och mor min allra varmaste tacksägelse för för deras bref, skrifna under julhelgen. Jag bekom dem i går afton helt oväntat. Dessutom hade jag bref från br. Anders med tvänne fotografier. På dessa var han klädd i uniform. Han nämner, det innerligaste helsa dig, älskade broder, välkommen. Må din väg blifva välsignad, och må du själf blifva till en stor välsignelse för såväl svarta som hvita. Må du ock länge få lefva i det land, som Herren din Gud för dig till. Haf ett hjärtligt tack för dina båda sista bref! Du har väl intet emot, att syskonen med mig delat det kära innehållet. Från din M– – –Maria Å. har jag äfven haft mycket kära bref. Helsa varmt till alla vänner, särskilt min E. och öfriga, som äro i ditt sällskap. Jag känner dem ju icke än, dock hoppas jag snart få göra deras bekantskap. Varen alla vid godt mod under resan, men mycket försigtiga. Herren bäre eder på sina starka armar. Till sist ett ”Pris vare dig.”! Din innerligt förbundne Wilhelm (s. 12) (s. 14 tycks höra till brevet, men texten har ingen direkt anknytning till någon annan sida. Har lagt den på slutet.) Kilbunzi den 25 jan. 90 Älskade farbror och moster Niklasson! – – – – – – Ofvanstående ord fick jag till minnesord af lektor Waldenström vid min invigning i Stockholm, och under den sedan dess gångna tiden har jag på ett tiänligt sätt fått erfara sanningen häraf. Under köld och mörker har det varit den sol, som värmt och vederqvickt och då fienderna sändt sina glödande skott och pilar, har han varit vår säkra sköld. Nåd och ära har han gifvit utan någon förtiänst och aldrig något tillbedjande bara(?) något andligt eller lekamligt godt. Hans namn vare derför prisat från solens uppgång till dess nedgång. Jag vill ju äfven gerna tro, att I hafven fått göra samma sköna erfarenhet, ty vår Gud är öfverallt densamma. Det lider nu mot den tid då eder älskade Emma skall lemna fosterjorden, och (– – –) (s. 13) härom en stor glädje att göra allt hvad jag kan, för deras bästa. Systrarna blifva burna i hängmatta ända upp och under vår 5 à 6 dagars marsch behöfva vi icke sofva i tält mer än 2 à 5 nätter. Och dessa marscher äro af många bland oss ansedde som små lust- och helsoresor. Jag har derför godt hopp om att det skall gå bra. Jag vill ock härmed framställa den förhoppning, att I icke hafven något emot vår närmare förening, strax Emma kommer ut, om vi nu finna Guds vilja vara sådan. Det skall utan tvifvel i många afseenden blifva bättre både för oss sielfva och för Missionsarbetet. Om intet oförutsett kommer emellan, skall jag fortfarande stanna här jag är stationerad. Och denna plats är ansedd som bästa af Svenska missionens stationer. Utom oss kommer vi att blifva 2(?) bröder och 2 à 3 systrar, så att vi blifva – – – Om Herren gifver oss helsa och krafter så att vi icke för sjukdoms skull behöfva resa hem i förtid är det ju meningen att vi stanna här tills på våren 1892 då vi återvända till vänner och slägt i den friska (s. 15) norden för att hvila och vederquickas. Och skulle ej den glädje blifva oss förunnad att här i lifvet någon gång ännu återse våra kära, må vi då få göra det i den eviga sabbatshvilan. Helsa till alla både stora och små på det hjärtligaste, icke minst mormor och Lilly. Jag beder äfven om min helsning till öfriga vänner, som träffas. Önskande eder allt godt både i andligt och lekamligt afseende, förblifver jag eder tillgifne Wilhelm S. (s. 14) – – –afskedets bittra stund – – – (första hälften av sidan oläsbar) Först vill jag nu på det hjärtligaste tacka eder, för att I låten, [Breven mottogs per epost den 31 maj 2013 av Wilhelm Sjöholms sonson Leif Sjöholm som 10 Word-filer med avskriven text från originalbreven. Jag klistrade ihop filerna till ett dokument. Eftersom s.23 var en separat fil och inte var placerad i den ordinarie sidnumreringen, lade jag den sist. Breven hänger ihop med avskriften av Sjöholms ”Missionsdagbok från Kongo no. 2 1889” som också mottogs i digital form vid samma tillfälle. /Michael Barrett] ---------------------- (s. 1 svag och urblekt till hälften, s. 2 och s. 3 omkastade, men här utskrivna i rätt ordning innehållsmässigt) Kibunzi den 22 jan. 90 Red. af A– – –Posten Nåd och frid! – – –vilja vi härmed frambära vårt hjärtligaste (tack) för eder välvilja att tillsända oss den. Skulle I äfven i fortsättningen af det nu började året vilja vara af den godheten att äfven hitsända oss några nummer mot samma prenumerationsafgift, nämligen hjärtligt tack, ären vi eder mycket tacksamma. Och vi kan – – – försäkra eder att den lilla A.P. är mottagen och läst med stort intresse af edra vänner i Kongo. Ty huru kärt är det icke att den ena gången efter den andra få se, att såväl vi som den kära missionssaken fortfarande äro lagda på de bedjandes hjärtan – – – (s. 3) ögon. Särskildt under den sista tiden hafva vi här vid Kibunzi fått göra erfarenhet derpå. Tvänne små karavaner var nämligen på väg nedåt Underhill för att hemta upp br. Pettersson jämte åtskilliga varor för Diadia. Vid öfvergången af en flod, som nu under (regn?)tiden var större än vanligt, kantrade den bräckliga kanoten, och alla kommo i den hvirflande strömmen. Tio räddade sig genom simning, men af dessa blef en gosse tagen och gjord till slaf af en karavan uppifrån landet. De öfriga nio syntes aldrig mera till utan blefvo säkerligen mat åt krokodilerna. Bland dessa arma som så hastigt fördes in i evigheten, var äfven den yngling som af barnföreningen i Kristinehamn underhållits i skolan här vid K. Hans namn var Luzola(?), och han var son till förste höfdingen. Om han verkligt var ett Guds barn, kan vi icke med bestämdhet säga, dock vilja vi gerna tro det, ty han var en af de första, som öfvergaf afgudarna och bekände sig tro på Kristus, ehuru han icke blifvit döpt. Han är den som mest saknas af både svarta och hvita. När underrättelsen derom nådde oss och folket i byarna häromkring, blef det (s. 2) oro i lägret, ty i infödingarnas ögon voro ju vi orsaken till allt, och vi hade nu på detta sätt tagit deras lif för att följa dem till den hvite mannens land. Någon tid förut hade det sett ganska lofvande ut, i det att icke så få tilökte sammankomsterna, och skolbarnens antal hade betydligt förökats. Nu deremot blef det, som skulle vi helt och hållet lemnas åt oss själfva. Folket upphörde under några dagar att komma hit, och en del af gossarne togos härifrån. Hvad vi kunde göra var ju att i bönen yppa våra behof för Herren och alltid hit förbida hans hjälp. Under Hans mäktiga beskydd kunde vi derför trygga och lugna både gå till hvila och uppstå trots fiendernas larm och hot. Några af höfdingarne kommo ock hit och begärde betalt för de af deras män, som gått förlorade. Men som deras sorg aldrig är så djup, har det värsta redan gått öfver, och allt synes åter mera lugnt och stilla. Herren är den, som äfven i fortsättningen, intet om denna sin utstyrsel i sitt bref, emedan det måhända endast är en kaptens utnämnande till ”uniformen”. Han skrifver till mig på engelska och berättar att han till sommaren skall fara till New York (s. 33) och Chicago och skall då om möjligt taga reda på bror Alfrid, som han icke på länge hört något ifrån. Från honom har icke heller jag haft något bref, sedan jag kom hit. Det gläder mig, att bror Johan trifs på sin plats, och att det börjar gå uppför för honom, i växten nämligen. Må han blifva frälst och benådad från de tusentals snaror, som ligga i hans väg, och så äfven med dig min lilla kära syster. Du tänker på din framtid, så glöm aldrig, att den inte är slut med döden utan sträcker sig in i en lång och ändlös evighet. Vi lefva icke för att dö, utan vårt jordelif är ämnat att vara en förberedelse till evighetens långa dag. Se då till, att ditt lifs mål ej blir förfeladt. Gif ditt lifs sköna vårdag åt den vän, som lät sig krönas med en törnekrona, för att du skulle få en härlig – – –krona. Gif ditt hjärta, ditt lif och dina krafter åt konung– – – Konung och lifvets framtid. Du hör säkert ofta hans röst i ditt inre, då du förnimmer att du ej är tillfredsställd, ej – – – att dö och ställas inför domarens tron. Det är Jesus som ännu lika ömt och trånande söker sitt får och beder: ”min dotter, gif mig ditt hjärta”! (s. 34 och 35 bortklippta) (s. 36) När nu detta når sin bestämmelse har väl min Emma redan lemnat sitt hem och sina vänner i Säfsjö, och det är då icke långt qvar, till dess jag får den glädjen att möta henne vid Banona. Jag börjar redan räkna de månader och dagar, som är quar. Hoppas, att I med henne sändt några helsningar med till Eder bror i Kongo. Jag hoppas, att äfven I snart skall få muntliga helsningar härifrån genom syster Mina, som tänker resa hem till sommaren, och Säfsjö bli en af de första platser hon besöker, emedan hon skall till Hvetlanda. Härmed följer en af de vanliga lapparna till eder. Den är utskrifven af Walldén, emedan han var skyldig mig, men jag har transporterat den på Mor. Helsa nu kärt till alla mina vänner i Säfsjö, icke minst dina jämnåriga och de gamla väninnorna Anna Malmqvist), Jenny J. och Ida N. Glöm icke heller Niklassons, Lindéns, Farbéus och – – – Först och sist ären dock I alla i det gamla hemmet helsade från din mycket tillgifne och lycklige bror Wilhelm. Herren välsigne eder alla! (s. 37) Kibunzi den 20 febr. 90 Min käre broder Otto! Stor vare din frid! Innerligt tack för ditt hjärtligt kära bref, dateradt på Torpa den 29.11.89! Du må tro, att de gladde mig icke litet. Många dyrbara minnen från vår sista skoltid uppdöko i min själ, och det var för mig, som skulle jag ännu en gång upplefvat en af vår(a) Elimstunder på ”Afrika”. Den tiden är mig ännu kär. Jag glömmer den ej snart och icke heller mina dyra och trogna kamrater i missionsafdelningen, bland hvilka du ju, doz. 14 lb tins Preserved(?) Potatoes ½” carot Keratine I am Dear Sirs Yours truly Wilh. Sjöholm (s. 20) Diadia den – – – dec. 89 Älskade – – –! (Två tredjedelar av sidan oläslig) – – – Med sin starka arm har han fört oss genom villsamma labyrinter. I nöd och trångmål har han hjälpt och tröstat, under sjukdom och lidanden – – –och äfven fel och brister har han bredt förlåtelsens mantel. Ja, ”hvem är en sådan Gud som vår, var finner man hans like”? Den kära julhögtiden hör nu äfven (s. 21) till det förflutna. Den har här vid Diadia förflutit stilla och lugnt och icke utan glädje. – – – intet glittrande snötäcke har betäckt jorden, ingen brådskande julmarknad har afbrutit den vanliga enformigheten och ingen tindrande julgran har afsändt sitt skimmer i någon skola. Men jul har det likväl varit för oss äfven här. Ty såsom de troende då – – – fält som på Lapplands snö, så kunna de ock fira sina högtider lika fröjdefullt under Afrikas hviskande palmer som under nordens granar. På julaftonen afslutades de vanliga arbetena vid middagstiden, och aftonen användes för egna små göromål till julens förberedelse. Glädjen hos arbetarne och gossarne som fått veta, att en stor högtid nu var för handen, var ganska stor men kanske mera derför att de nu skulle slippa arbeta. Än större blef deras fröjd, då vi läto slagta en gris, som någon tid förut lämnats som present af en höfding. Men för att undvika en mängd ”palavers” och söka belöna friden mellan dem, måste vi stycka den i små bitar, så att hvar och en fick sin del. Dessutom fingo de sin (s. 22) vanliga ”chop”, bestående af pisangifrukt och kassavarot. Vid femtiden kallades de tillsammans i skolan medels skolklockan, och mot vanligheten infunnno de sig genast. Möjligen hade de fått en aning om, att de än ytterligare skulle blifva trakterade. Br. Skarp talade nu till dem om julens betydelse, (hela) firandet i den hvite mannens land och om ändamålet med skänkerna, som utdelas, att de voro för att påminna om den största af alla gåfvor, nämligen Jesus och det efviga lifvet i honom. Derefter utdelades till arbetarna 2 famnar blått tyg och en skjorta till dem hvar och till skolgossarna färdigsydda jackor och byxor af blårandigt tyg. Det, som arbetarna nu fingo, voro icke något extra utan deras utlofvade tyg till kläder, ehuru vi passade tillfället at nu utdela det. De kläder, som gossarne mottogo, voro förfärdigade och skänkte af vänner hemma i Sverige. Tvänne sjuka ynglingar, som under någon tid legat här vid stationen för att få vårdat sina sår, fingo äfven sin del med. Om I, älskade vänner, som hafva försakat små skärfvor och stunder till dessa kläders förfärdigande, för ett ögonblick hade kunnat se den glädje, som nu framlyste ur (texten oavslutad) – – – (fortsättning följer på s. 25, 26, 27, 28 och 29) – – – (s. 25 skriften på sidan bortbleknad till två tredjedelar) – – – - - -, vid en annan står ett matskåp och ofwanpå detta en större bokhylla. Mellan ett par af fönstren stå några lådor uppställda i hyllform, hvilka få tjänstgöra som medicinskåp. Framför fönstren, som nu till högtiden fått gardiner, stå små bord med handdukar af mörk domestik. Midt på golfvet, som är betäckt af flätade mattor, står matbordet, som äfven fått ny duk. (s. 26) I ena hörnet stå våra bössor och under bord och sängar äro en del Tillverkad Afrika, Kongo-Kinshasa Sjöholm, Wilhelm 1889-12, 1890-02 image/jpeg https://collections.smvk.se/carlotta-em/web/image/blob/2780566/00100_BrevSjoholm1890.jpg https://collections.smvk.se/carlotta-em/web/image/zoom/2780567/00100_BrevSjoholm1890.jpg https://collections.smvk.se/carlotta-em/web/image/blob/2780564/00100_BrevSjoholm1890.pdf http://kulturarvsdata.se/resurser/License#by-nc-nd Sjöholm, Wilhelm Statens museer för världskultur http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/name/1182020 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/arkiv/html/2151156 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/arkiv/xml/2151156 http://kulturarvsdata.se/SMVK-EM/arkiv/rdf/2151156
Beskrivning
Avskrift av brev från Wilhelm Sjöholm 1890. Avskrifterna mottogs per epost den 31 maj 2013 från Wilhelm Sjöholms sonson Leif Sjöholm som 10 Word-filer med avskriven text från originalbreven. De skickades till afrikaintendent Michael Barret som sammanställde dem till ett dokument. Sida 23 var en separat fil och har placerats sist. Breven hänger ihop med avskriften av Sjöholms ”Missionsdagbok från Kongo no. 2 1889” som också mottogs i digital form vid samma tillfälle.
Text i dokument
är en. Min innerliga önskan är äfven den, att vi allt emellanåt må genom ett litet bref kasta kol på brödrakärlekens kostliga eld, att den ej må slockna och förkolna. Genom ditt bref blef jag äfven påmind om den lilla men oförgätliga stund, jag tillbragt på det kära Torpa. Jag tror mig ännu hafva godt af den stunden. Du är väl nu i London. Må Gud välsigna dig såväl der som på ditt blifvande arbetsfält (s. 38) i Kina. – – –i detta land torde nog hädanefter blifva af mera intresse för mig sedan det blir någon personlig bekant arbetare der. Jag har ju då äfven det hoppet, att någon gång få ett litet bref derifrån. Glöm mig derför icke med ett sådant. Sänd äfven något, som du lofvade, i bokväg. Genom bref från skolan hör jag, att några af dem som förut tänkt på Kongo, nu känna sig kallade(?) att gå till det märkvärdiga Kina, sedan förbundet beslöt upptaga mission äfven der. Ja, må Gud välsigna dem, hvar helst de till sist komma att stanna. Han tänke äfven i nåd på det arma Kongo med något fridens sändebud. Dina aningar om vår lilla ”dufva”, att hon möjligen har gått förlorad, kan jag nu besanna, ty hon drunknade på samma gång som nio af våra bärare, då dessa skulle gå öfver en flod i en bräcklig kanot. Jag skref dock genast att en ny tämjes(?), som med förra posten sändes till br. Tauff(?). Herren till pris kan jag äfven nu meddela dig, att jag fortfarande mår bra till både kropp och själ. Det är nu ganska länge, sedan jag hade någon feber. Vi hafva nu den varmaste tiden, men det går dock ganska bra, ty då det är – – – (s. 39 fragmenterad, blekt, oläslig) – – – (s. 40) och fara(?). Men om det börjar ljusna på en plats, så finns det millioner quar, icke sådana millioner, som stå redo att mottaga evangelium eller må fråga efter att lära känna den lefvande Guden, ty dessa få själar äro snart räknade – – – deras nöd och deras värde som odödliga själar ett ropande till oss att göra något för deras frälsning. Må Herren gifva dig och mig nåd till att blifva trogna väktare. Helsa på det hjärtligaste till bröderna Walfridsson, Sköld och Josef Ekman samt öfriga som möjligen känna mig. Låt mig snart höra något från dig. Gud fylle din själ med frid och salighet. Du är själf på det innerligaste helsad från din mycket tillgifne broder Wilhelm S. (s. 23) Kibunzi den 30.1.90 Käre broder Tuvesson! Mycken frid! Undertecknad och br. Pettersson hafva just nu samtalat om eder, som, om Gud vill, kommer hit ut till våren, och jag har lofvat sända efter några upplysningar angående utrustning utom dem, som jag gifvit eder genom br. Karlsson. Ni behöfver köpa en hängmatta för eder resa(?) mot räkning (därefter är sidan oläsbar men texten fortsätter på s. 24 som två spalter:) (s. 24) – – – att ha ett par mindre tältsängar för resornas skull. Köp dessutom följande saker, som skola användas vid den station, der I blifven stationerade. Då I kommen hit, köpes ock af missionen, men I bören se till, att I fån det med eder vid afresan. Och då är det bäst taga det på egen räkning. 6 black can bottom stairs(?) à 8/6 1 lamp (fotlampa för fotogen) 1 Lamp tarin(?) 1 doz. Lamp plates 3 Vegetable dishers 3 Meat ” 3 Jam ” 1 Butter ” 1 doz. Large breakfast cups 1 good size tea-pot 1 good size coffee-pot. Skulle icke dessa saker kunna komma med på samma båt som I, så gör det ingenting, om de komma med nästa. Köp äfven ett mindre tältbord till resan. Låten oss med första veta, med hvilken båt I kommen. Om Gud vill,
ju äfven – – –. Den stationen ligger ock inne i den ”civiliserade” verlden, ty der fara ständigt hvita män fram och tillbaka. Kibunzi och Diadia deremot ligga mera afsides innåt okända trakter, der man sällan eller aldrig får se några andra hvita än de som höra på– – –. (s. 8) Enligt underrättelser från hemlandet ser jag, att vår lilla brödrakrets, – – – & förbundet mer och mer skingras, i det att de 20(eller 10?) vännerna utplacerades kring den vida verlden för att hvar på sitt håll söka samla själar kring Jesu korsbanér. Vi skola dock alla en dag åter samlas och icke förr så der hemma efter slutad kamp och strid. Du, vår lilla kära Albin, är ju nu icke längre i vårt F– – –land, dock du är ännu i vår brödrakrets. Var viss, att du icke glömmes af dina forna kamrater från hösten 1888. Och du, vår älskade isralitiske broder har nu fått din önskan uppfyld, i det du börjat det mödosamma arbetet bland dina bröder efter köttet. Var vid godt mod, ty du skall få många med dig af (qvarlefvor?). Eftersom det synes gestalta sig lär väl du, vår stora stadiga broder Eriksson stanna i hemlandet. Nog skulle det fröjdat mig om jag kunnat vänta dig hit, men ske som Herren vill. Du blifver ju således den länk som binder dufveringen vid fosterjorden. Herren välsigne dig der. Til sist ären I nu alla öfverlemnade åt Gud och hans nådeord. Mån I alla af Herren blifva rikligen välsignade, önska och bedia eder innerligt tilgifne Wilhelm S. (s. 9) Kilbunzi den 23 Jan. 90 Innerligt älskade broder Jöns! Min (Med) trånande kälek längtar jag efter att snart få trycka dig till min famn! Säkerligen har du undrat, hvarför du med sista posten icke haft något bref från mig. Orsaken dertill är, att en del af våra ”Mputu”bref gingo förlorade då icke mindre än nio af våra bärare drunknade vid öfvergången af en flod. Att denna sorgliga händelse förorsakat oss mycken oro, förstår du nog. Dertill kom et bud från Diadia i måndags quäll och meddelade, att br. Skarp låg hårdt sjuk. Br. Pettersson gick dit i tisdags morgse, och i dag ha vi fått underrättelse, att ett litet hopp ännu finnes om hans vederfående. Orsak till sorg saknas således icke heller här. Vårt hopp står dock till Herren, som hittills hjälpt, at at han skall förlänga vår kära broders arbetsdagar. Ty huru väl behöfva vi honom icke nu. (s. 10) Vår käre fader göre dock, som honom godt synes äfwen i denna olycka. Hans hand kan allting förvandla. I mitt förlorade bref gaf jag dig visst ytterligare några upplysningar, men jag minns dem ej nu. I fall jag ej förut nämt om frön, vill jag nu råda dig at taga med endast litet af sådana, och dessa måste förvaras på något lufttätt kärl eller flaska. Tag inga sädesslag. Köp en mindre flaska fisklim eller ”smörja” att laga portslin med. Tag äfen med ”plenty of” skjortknappar för eget behof och andras. Jag kommer nu icke ihåg något mera att tillägga, dock torde nog åtskilligt vara glömt. Det betyder dock icke så mycket, ty du kan ju sedan få allt, hvad du önskar. Då detta bref når Sverige, är du måhända redan i England. Hoppas dock, att du får det eftersändt dit. Dessutom torde det väl vara det sista jag nu sänder dig före din hitkomst. Jag längtar mycket efter den dag, då jag går att möta eder! Måtte Gud föra oss tillsammans friska och vid gott mod. Framför allt giver han oss nåd att blifva till glädje (s. 11) och välsignelse för hvarandra under kommande dagar. Redan vill jag på
skall behålla segern i den kamp som nu pågår emellan ljuset och mörkret i Kongos dalar. Någon ny gosse kommer naturligtvis att tilldelas Kristinehamnsvännerna, och (s. 4) derom skola vi längre fram meddela genom Missionsförbundet. Och huru innerligt önska vi icke, att de en dag må få se den yngling, för hvilken de hittills offrat sin skjärfvar och bedit, stå inför Lammets tron, då icke längre svart utan hvittvagen uti Lammets blod. Vi innesluta de varmaste hälsningar till alla våra vänner i Kristinehamn och Värmland och hoppas att äfven i fortsättningen få vara inneslutna i deras förbön. Eder i Herren tillgifne Wilh. Sjöholm (s. 5) Kibunzi den 23 Jan. 90 Mina innerligt älskade bröder! Herren välsigne edra själar! Det är med en viss ledsnad som jag nu för andra gången på en månads tid börjar utrusta den lilla dufvan för sin återfärd mot norden. Men huru förändrad har hon icke blifvit här i Kongos brända dalar. Säkerligen skolen I förvåna eder deröfver. Några ord skall dock förklara orsaken härtill. Hon kom helt oväntat annandag jul till min mycket starka glädje, ty alla underrättelser från eder – dock ett undantag – buro vittne om, att Herren vårdar eder såsom fordom i kärlek, nåd och förbarmande. Mellan Jul och Nyår skulle hon följa med en karavan till kusten för att sedan gunga öfver den blå oceanen till sina vänner i fjärran. Vid öfvergången af en flod, kantrade den bräckliga kanoten och nio af bärarna drunknade, medtagande (s. 6) i djupet vår lilla dufva samt en mängd andra bref. Ehuru detta var nedslående, var det ju dock ett intet emot de många, som så hastigt fördes in i evigheten. Bland dem, som så sorgligt omkommo, voro tre ynglingar, som arbetade här på stationen. En af dem var barn till första höfdingen och hade nära två år gått i skolan här på K. Han var en af de första, som afsade sig afgudarna och bekände sig tro på den lefvande guden. Vi voro dock icke fullt säkra på om han var Guds barn, dock vilja vi gerna tro det. Möjligen få vi se honom en dag på Herrens högra sida. Så snart denna jobspost nådde oss blef det stor oro i byarna och åtskilliga hotelser utslungades mot oss. Herren har dock öfver oss hållit sin skyddande hand, så allt ännu är lugnt och stilla. Vi hafva dock mycket svårt att mera få några bärare nedåt landet. Herren skal dock äfven häruti hjälpa så att vi slippa lida brist. I sen således, att det äfven här vexlar mellan ljus och mörker, men ock att Herren öfver oss håller sin skyddande hand. Och hvad gör det då, om icke vägen alltid skulle vara beströdd med rosor. (s. 7, sju rader urblekta) – – – Och underligt, mycket underligt, skulle det synas för oss om Herren redan nu skulle föra honom in i hvilan, då han knapt när än börjat sitt egentliga missionsarbete. Herren gör dock som honom godt synes, ty Hans vilja är ju alltid god. Med verksamheten för öfrigt vexlar det mellan ljust och mörkt. Stundom ser det rätt lofvande (ut) och andra tider deremot förefaller det oss som vore allt förgäfves och fruktlöst. I det tysta går dock Herren fermt fram och beröfvar hedendomen dess fräcka grundsatser. Vid Mukimbungu ser allt f.n. mest lofvande ut, men verksamheten der är
henne gå ut dit Gud med sin starka hand vill föra henne. Herren skall nog visa hon(?) får ersätta saknaden af henne i edra hjärtan. För det andra ville jag, om det vore möjligt, trösta eder dermed, att i (I) icke alls behöfven vara oroliga för henne. Ty då Gud lofvat att icke ett enda strå skall falla af hennes hufvud hans vilja förutan, skall han nog äfven i allt sörja för henne. För öfrigt har hvarken resan eller vistelsen här några faror med sig, endast man är försiktig. Om Gud vill kommer jag ned till kusten för att möta henne och de öfriga syskonen, och jag skall ju räkna det (här tar texten slut) Kibunzi January 29, 90 (s. 16) Missrs(?) Bywater, Tanqueray (- - -) 79 (- - -) street London (- - -) Dear Sirs! Enclosed please find (- - -) for £ 80 (- - -) be kind (- - -) soonest possible the following articles as below: (Här följer en teckning av en stämpel: ”S.M.S.” inom en rektangel, på rektangelns vänstra sida initialerna ”W. S.” liggande lodrätt, på rektangelns högra sida ”Kibunzi” liggande lodrätt samt under rektangeln ”Congo”) 3 bales ea. 40 ps 16 yards in 24 folds commonlight collaned cheek 8 1/9 2 doz. small half tins Sardines 1 “ lb tins Salmon 1 “ 1 “ American lobster 1 “ 1“ Fresh mackerel 3 “ 1“ Boiled beef 2 “ 1” A la mode “ 3 “ 1” Corned “ 3” 1” Boiled mutton 2” 1” (- - -) “ 3” 1” Roast beef (s. 17) continued 1 doz. 1 lb tins Minced callopes 1 “ 1” Stamed(?) steaks 2” 1” Roast mutton 1 (- - - ) tins compressed corned beef 3 doz. 1” Green pea soup 1” 1” Palestine soup 3” 1” Mutton broth(?) 1” 1” Soup and bouills 2” 1” Mack(?) turtle soup 1” 1” Hotch potch 4” 1” Vegetable soup 2” ¼ Essence of beef ½ (- - -) oxtongues medium 1” (- - -) tongues 1 (- - -) 4 doz. Turkey tongues (- - -) round tins 1 doz. 2 lb. (- - -) 3” 2” Beef (- - -) fat ½” 8” Cooked hams(?) 4” 1” Butter 2 (- - -) Bottles(?) of condensed milk 1 doz. 7” tins Oatmeal medium Leeth(?) 1” 4” Pearl Barley 1” 14” Hungarian flour 2 bags (- - -) in double(?) bags 2 doz. 1 lb tins Corn flour 2 doz. 2” Split pears 1” 1” Pearl sago small (s. 18) continued ½ doz. 4 lb tins Flake tapioca ½ “ 7“ Macaroni ½ “ 7” Vermicelle 1” 1” Arrowroot 1” 2” (- - -)tappered bottles table salt 4” Fancy(?) tins (- - -) lemonade powders ½ “ Reputed quart Lime juice 8 “ 1” assorted jams 2” Bottle fruits assorted 1” 1 lb tins Pure Honey 1” 1“ French plums in syrup 1” 1” tins Apricots in syrup 1” 1 ½” Peaches “ 1” 2 ½” Bartlett pears “ ½” 1” Cherries 1” 1” Plum pudding 1” 1” Golden Syrup 1” 14” Crushed Sugar 1” 14” Demorare(?) ½” 2” Dried apples ½” 7” Raisins ½” 4” Currents ½” 1” Grained(?) Coffee ½” 1” boxes Colmans (- - -) ½” 1” ” white (- - -) 2 (- - -) yellow soap 2 boxes candles (s. 19) Continued ½
kommer jag att möta eder med bärarna. Varen på det hjärtligaste välkomna. Må Gud göra eder väg lyckosam och föra eder hit med fullheten af evangelii välsignelse. Helsa till alla syskonen. I hast eder okände men snart kände broder Wilh. Sjöholm
järnkoffertar placerade. De limbestrukna väggarna prydes af missionskartan, en karta öfver det gamla hemlandet samt en åttakantig klocka. Den senare har dock tröttnat i sin gång och visar numera ständigt på läggdags. Det hela ser rätt trefligt ut , eller huru? Åtminstone tycka vi så själfva. Vi slå oss nu ned på stolar och säng för att en stund i den korta skymningen samtala, medan de små svarta uppassarna bära in vår enkla julkost. Den består som vanligt af kokt pisang, kongobönor, välling och svinkött – ty äfven vi fingo andel med af grisen – samt the med både socker och mjölk. Enligt gammal sveased skulle vi ju haft julgröt, men men kocken som fattat fel, har kokt välling istället. Vi hade nog tänkt på ännu en afvikelse från den vanliga matsedeln, nämligen att bestå oss med pannkakor, men när vi kommo underfund med , att vi icke hade något att steka dem i, måste vi afstå från denna läckerhet. Men som nu julglädje för oss icke har sin upprinnelse hvarken i julgröt eller andra rätter, förarga vi oss icke deröfver utan låta oss (s. 27) väl smaka. Snart är måltiden öfverstökad, och vi fortsätta vårt samtal öfver de många saker, som just denna afton fylla vår själ. För ombytes skull taga vi fram vår gitarr och sjunga vid dess ackompanjemang: ”O, du saliga, o du heliga jordens fridfulla/fröjdfulla högtidsdag”! Eller ”När juldagsmorgon glimmar, jag vill till stallet gå”! Under tiden hafva några af gossarne kommit in och stält sig tysta vid bordet eller satt sig på golfvet. En av dem kryper på på händer och knän, ty hans fötter äro lama, fram till oss. Han sätter sig stilla bredvid vår stol, lägger sin magra hand på vårt knä och blickar oss forskande i ögat, såsom ville han der lära de ord, som han icke nu förstår. Sedan vi ytterligare på deras språk sjungit ett par sånger, i hvilka de med full hals instämma, äro vi snart åter ensamma. Allt omkring är så tyst och stilla. Gossarnes muntra röster hafva tystnat, och månen, som börjat titta fram mellan mörka skyar, kastar sitt bleka ljus öfver höjder och palmlundar. Endast insekternas skärande läte afbryter den högtidliga stunden. Äfven här inne har det blifvit (tyst) för en stund, medan tankarna ilat öfver land och haf till hembygdens skogar och dalar, (s. 28) der vi såsom osynliga gäster titta ned i mången kär vänkrets för att med anhöriga och vänner dela julglädjen. Det har nu blifvit sent, och vi taga fram vår bibel för att en stund njuta af de gnistrande juvelernas glans. Vi läsa hos Esaias: Det folket, som vandrar i mörkret, skall se ett stort ljus, och hos Lukas: Se, jag bådar eder en stor glädje. Och under det vi läser denna himmelska fridshelsning, få vi på ett härligt sätt förnimma den enfödde sonens närvaro. Vår själ fylles af det saliga hoppet att det mörker, som här omgifves oss på alla sidor, en dag skall skingras af strålarne från rättfärdighetens sol. Och med ett än fastare beslut att lefva, och, om Gud så vill, dö för Kongos arma barn, afsluta vi den för mig första julaftonen i Kongo. Sent eller aldrig skall den glömmas! På juldags f. m. var med arbetare och skolgossar ett trettiotal samlade. Br. Skarp talade till dem om honom, som blef fattig för vår skull, på det vi genom hans fattigdom skola blifva rika. Men ehuru detta budskap är så oändligt skönt, blef det åtminstone icke denna gång mottaget med så synnerligt stor uppmärksamhet. Den ene beder för sig och den andre ett annat, en satt och rensade sig i hufvudet, medan en annan tog sig en ”tupplur”. (s. 29) Alldeles som det ofta händer hemma i Sverige! Men möjligen hade de denna gång fått för mycket af den lekamliga spisen! Det skall dock komma en dag, då ordet om Jesus skall blifva trodt och anammadt äfven här med glädje. Tiden har nu runnit oss ur händerna, och om en stund stå
vi på gränsen mellan gamla och nya året, hvarför vi nu måste säga farväl. Må det nu kommande året blifva ännu mera betydelsefullt och och minnesrikt i missions historia än det gamla. Tillåten oss att till sist få gifva eder ett ord att minnas under 1890: Glömmen ej i bönen Hans svarta slägte! Inneslutande de varmaste helsningar och ett ”Frid vare med eder!” till alla andra (– – –) bedja vi, att i fortsättningen få vara inneslutna i edra förböner. Eder tillgifne Wilh. Sjöholm (s. 30) Kibunzi den 31 jan. 90 Älskade pastor Ekman! Mycken frid! Härmed sändes ett bref för tidningen, ifall Pastorn finner det lämpligt att införa. Det skrefs först under min vistelse vid I.(?), men gick förlorat vid Mfzazo(?)katastrofen, hvarför jag nu i hast gjort en afskrift. Förlåt därför de vidlådande bristerna. Med denna post har jag äfven utskrifvit en vexel på £ 80 till Bywasters(?) för provision m. m. Pastorn undrar säkerligen och det med skäl, huru jag vågar utskrifva så stora vexlar, då min återstående lön icke motsvarar detta belopp. Men orsaken är den, att br. Pettersson, som i likhet med de öfriga bröderna tager för afgjordt, att Pastorn och Komiteen bifalla min framställda begäran om min och Emmas förening, har bett att till mig få öfverlämna mathållningen m. m. här vid Kibunzi, och då får jag ju igen det mesta, som lägges ut, medan missionen icke kommer att riskera något. Skulle jag icke kunna taga mot det omnämnda (s. 31) kommer naturligtvis varorna att öfvertagas af någon annan. Jag hoppas att snart få höra Pastorns svar på min begäran. Skulle det utfalla nekande, vill jag på förhand försäkra Pastorn, att jag icke alls kommer att göra något slags väsen deröfver utan taga det som ett svar från Gud. Vill äfven härmed framföra mitt varmaste tack för allt godt, som kommit min trolofvade till del genom Pastorn. Vår bön om rik välsignelse skall derför ständigt följa Pastorn och Pastorns familj. Min helsa är fortfarande god, ehuru jag på tvänne mödosamma resor ådrog mig en liten förkylning. Inneslutande de hjärtligaste helsningar till Pastorn, Pastorns familj och öfriga missionsvänner förblifver jag Pastorns tillgifne Wilh. Sjöholm (s. 32) Kibunzi den 20 febr. 90 Min älskade syster Hertha! Guds ljufva frid intage och fylle ditt hjerta! För ombytes skull vill jag denna gång skrifva till dig, synnerligast som du i fars bref lofvar att snart sända mig ett långt bref. Det skall bli roligt se, huru ett långt bref från dig tar sig ut, då du ju så sällan låter höra af dig. Hoppas att äfven då få se din bild på kort, hvilket jag ju aldrig förr skådat. Måhända får jag då göra den upptäckten, att du icke längre är min lilla syster endast utan äfven min stora och största. Framför nu först till far och mor min allra varmaste tacksägelse för för deras bref, skrifna under julhelgen. Jag bekom dem i går afton helt oväntat. Dessutom hade jag bref från br. Anders med tvänne fotografier. På dessa var han klädd i uniform. Han nämner
det innerligaste helsa dig, älskade broder, välkommen. Må din väg blifva välsignad, och må du själf blifva till en stor välsignelse för såväl svarta som hvita. Må du ock länge få lefva i det land, som Herren din Gud för dig till. Haf ett hjärtligt tack för dina båda sista bref! Du har väl intet emot, att syskonen med mig delat det kära innehållet. Från din M– – –Maria Å. har jag äfven haft mycket kära bref. Helsa varmt till alla vänner, särskilt min E. och öfriga, som äro i ditt sällskap. Jag känner dem ju icke än, dock hoppas jag snart få göra deras bekantskap. Varen alla vid godt mod under resan, men mycket försigtiga. Herren bäre eder på sina starka armar. Till sist ett ”Pris vare dig.”! Din innerligt förbundne Wilhelm (s. 12) (s. 14 tycks höra till brevet, men texten har ingen direkt anknytning till någon annan sida. Har lagt den på slutet.) Kilbunzi den 25 jan. 90 Älskade farbror och moster Niklasson! – – – – – – Ofvanstående ord fick jag till minnesord af lektor Waldenström vid min invigning i Stockholm, och under den sedan dess gångna tiden har jag på ett tiänligt sätt fått erfara sanningen häraf. Under köld och mörker har det varit den sol, som värmt och vederqvickt och då fienderna sändt sina glödande skott och pilar, har han varit vår säkra sköld. Nåd och ära har han gifvit utan någon förtiänst och aldrig något tillbedjande bara(?) något andligt eller lekamligt godt. Hans namn vare derför prisat från solens uppgång till dess nedgång. Jag vill ju äfven gerna tro, att I hafven fått göra samma sköna erfarenhet, ty vår Gud är öfverallt densamma. Det lider nu mot den tid då eder älskade Emma skall lemna fosterjorden, och (– – –) (s. 13) härom en stor glädje att göra allt hvad jag kan, för deras bästa. Systrarna blifva burna i hängmatta ända upp och under vår 5 à 6 dagars marsch behöfva vi icke sofva i tält mer än 2 à 5 nätter. Och dessa marscher äro af många bland oss ansedde som små lust- och helsoresor. Jag har derför godt hopp om att det skall gå bra. Jag vill ock härmed framställa den förhoppning, att I icke hafven något emot vår närmare förening, strax Emma kommer ut, om vi nu finna Guds vilja vara sådan. Det skall utan tvifvel i många afseenden blifva bättre både för oss sielfva och för Missionsarbetet. Om intet oförutsett kommer emellan, skall jag fortfarande stanna här jag är stationerad. Och denna plats är ansedd som bästa af Svenska missionens stationer. Utom oss kommer vi att blifva 2(?) bröder och 2 à 3 systrar, så att vi blifva – – – Om Herren gifver oss helsa och krafter så att vi icke för sjukdoms skull behöfva resa hem i förtid är det ju meningen att vi stanna här tills på våren 1892 då vi återvända till vänner och slägt i den friska (s. 15) norden för att hvila och vederquickas. Och skulle ej den glädje blifva oss förunnad att här i lifvet någon gång ännu återse våra kära, må vi då få göra det i den eviga sabbatshvilan. Helsa till alla både stora och små på det hjärtligaste, icke minst mormor och Lilly. Jag beder äfven om min helsning till öfriga vänner, som träffas. Önskande eder allt godt både i andligt och lekamligt afseende, förblifver jag eder tillgifne Wilhelm S. (s. 14) – – –afskedets bittra stund – – – (första hälften av sidan oläsbar) Först vill jag nu på det hjärtligaste tacka eder, för att I låten
[Breven mottogs per epost den 31 maj 2013 av Wilhelm Sjöholms sonson Leif Sjöholm som 10 Word-filer med avskriven text från originalbreven. Jag klistrade ihop filerna till ett dokument. Eftersom s.23 var en separat fil och inte var placerad i den ordinarie sidnumreringen, lade jag den sist. Breven hänger ihop med avskriften av Sjöholms ”Missionsdagbok från Kongo no. 2 1889” som också mottogs i digital form vid samma tillfälle. /Michael Barrett] ---------------------- (s. 1 svag och urblekt till hälften, s. 2 och s. 3 omkastade, men här utskrivna i rätt ordning innehållsmässigt) Kibunzi den 22 jan. 90 Red. af A– – –Posten Nåd och frid! – – –vilja vi härmed frambära vårt hjärtligaste (tack) för eder välvilja att tillsända oss den. Skulle I äfven i fortsättningen af det nu började året vilja vara af den godheten att äfven hitsända oss några nummer mot samma prenumerationsafgift, nämligen hjärtligt tack, ären vi eder mycket tacksamma. Och vi kan – – – försäkra eder att den lilla A.P. är mottagen och läst med stort intresse af edra vänner i Kongo. Ty huru kärt är det icke att den ena gången efter den andra få se, att såväl vi som den kära missionssaken fortfarande äro lagda på de bedjandes hjärtan – – – (s. 3) ögon. Särskildt under den sista tiden hafva vi här vid Kibunzi fått göra erfarenhet derpå. Tvänne små karavaner var nämligen på väg nedåt Underhill för att hemta upp br. Pettersson jämte åtskilliga varor för Diadia. Vid öfvergången af en flod, som nu under (regn?)tiden var större än vanligt, kantrade den bräckliga kanoten, och alla kommo i den hvirflande strömmen. Tio räddade sig genom simning, men af dessa blef en gosse tagen och gjord till slaf af en karavan uppifrån landet. De öfriga nio syntes aldrig mera till utan blefvo säkerligen mat åt krokodilerna. Bland dessa arma som så hastigt fördes in i evigheten, var äfven den yngling som af barnföreningen i Kristinehamn underhållits i skolan här vid K. Hans namn var Luzola(?), och han var son till förste höfdingen. Om han verkligt var ett Guds barn, kan vi icke med bestämdhet säga, dock vilja vi gerna tro det, ty han var en af de första, som öfvergaf afgudarna och bekände sig tro på Kristus, ehuru han icke blifvit döpt. Han är den som mest saknas af både svarta och hvita. När underrättelsen derom nådde oss och folket i byarna häromkring, blef det (s. 2) oro i lägret, ty i infödingarnas ögon voro ju vi orsaken till allt, och vi hade nu på detta sätt tagit deras lif för att följa dem till den hvite mannens land. Någon tid förut hade det sett ganska lofvande ut, i det att icke så få tilökte sammankomsterna, och skolbarnens antal hade betydligt förökats. Nu deremot blef det, som skulle vi helt och hållet lemnas åt oss själfva. Folket upphörde under några dagar att komma hit, och en del af gossarne togos härifrån. Hvad vi kunde göra var ju att i bönen yppa våra behof för Herren och alltid hit förbida hans hjälp. Under Hans mäktiga beskydd kunde vi derför trygga och lugna både gå till hvila och uppstå trots fiendernas larm och hot. Några af höfdingarne kommo ock hit och begärde betalt för de af deras män, som gått förlorade. Men som deras sorg aldrig är så djup, har det värsta redan gått öfver, och allt synes åter mera lugnt och stilla. Herren är den, som äfven i fortsättningen
intet om denna sin utstyrsel i sitt bref, emedan det måhända endast är en kaptens utnämnande till ”uniformen”. Han skrifver till mig på engelska och berättar att han till sommaren skall fara till New York (s. 33) och Chicago och skall då om möjligt taga reda på bror Alfrid, som han icke på länge hört något ifrån. Från honom har icke heller jag haft något bref, sedan jag kom hit. Det gläder mig, att bror Johan trifs på sin plats, och att det börjar gå uppför för honom, i växten nämligen. Må han blifva frälst och benådad från de tusentals snaror, som ligga i hans väg, och så äfven med dig min lilla kära syster. Du tänker på din framtid, så glöm aldrig, att den inte är slut med döden utan sträcker sig in i en lång och ändlös evighet. Vi lefva icke för att dö, utan vårt jordelif är ämnat att vara en förberedelse till evighetens långa dag. Se då till, att ditt lifs mål ej blir förfeladt. Gif ditt lifs sköna vårdag åt den vän, som lät sig krönas med en törnekrona, för att du skulle få en härlig – – –krona. Gif ditt hjärta, ditt lif och dina krafter åt konung– – – Konung och lifvets framtid. Du hör säkert ofta hans röst i ditt inre, då du förnimmer att du ej är tillfredsställd, ej – – – att dö och ställas inför domarens tron. Det är Jesus som ännu lika ömt och trånande söker sitt får och beder: ”min dotter, gif mig ditt hjärta”! (s. 34 och 35 bortklippta) (s. 36) När nu detta når sin bestämmelse har väl min Emma redan lemnat sitt hem och sina vänner i Säfsjö, och det är då icke långt qvar, till dess jag får den glädjen att möta henne vid Banona. Jag börjar redan räkna de månader och dagar, som är quar. Hoppas, att I med henne sändt några helsningar med till Eder bror i Kongo. Jag hoppas, att äfven I snart skall få muntliga helsningar härifrån genom syster Mina, som tänker resa hem till sommaren, och Säfsjö bli en af de första platser hon besöker, emedan hon skall till Hvetlanda. Härmed följer en af de vanliga lapparna till eder. Den är utskrifven af Walldén, emedan han var skyldig mig, men jag har transporterat den på Mor. Helsa nu kärt till alla mina vänner i Säfsjö, icke minst dina jämnåriga och de gamla väninnorna Anna Malmqvist), Jenny J. och Ida N. Glöm icke heller Niklassons, Lindéns, Farbéus och – – – Först och sist ären dock I alla i det gamla hemmet helsade från din mycket tillgifne och lycklige bror Wilhelm. Herren välsigne eder alla! (s. 37) Kibunzi den 20 febr. 90 Min käre broder Otto! Stor vare din frid! Innerligt tack för ditt hjärtligt kära bref, dateradt på Torpa den 29.11.89! Du må tro, att de gladde mig icke litet. Många dyrbara minnen från vår sista skoltid uppdöko i min själ, och det var för mig, som skulle jag ännu en gång upplefvat en af vår(a) Elimstunder på ”Afrika”. Den tiden är mig ännu kär. Jag glömmer den ej snart och icke heller mina dyra och trogna kamrater i missionsafdelningen, bland hvilka du ju
doz. 14 lb tins Preserved(?) Potatoes ½” carot Keratine I am Dear Sirs Yours truly Wilh. Sjöholm (s. 20) Diadia den – – – dec. 89 Älskade – – –! (Två tredjedelar av sidan oläslig) – – – Med sin starka arm har han fört oss genom villsamma labyrinter. I nöd och trångmål har han hjälpt och tröstat, under sjukdom och lidanden – – –och äfven fel och brister har han bredt förlåtelsens mantel. Ja, ”hvem är en sådan Gud som vår, var finner man hans like”? Den kära julhögtiden hör nu äfven (s. 21) till det förflutna. Den har här vid Diadia förflutit stilla och lugnt och icke utan glädje. – – – intet glittrande snötäcke har betäckt jorden, ingen brådskande julmarknad har afbrutit den vanliga enformigheten och ingen tindrande julgran har afsändt sitt skimmer i någon skola. Men jul har det likväl varit för oss äfven här. Ty såsom de troende då – – – fält som på Lapplands snö, så kunna de ock fira sina högtider lika fröjdefullt under Afrikas hviskande palmer som under nordens granar. På julaftonen afslutades de vanliga arbetena vid middagstiden, och aftonen användes för egna små göromål till julens förberedelse. Glädjen hos arbetarne och gossarne som fått veta, att en stor högtid nu var för handen, var ganska stor men kanske mera derför att de nu skulle slippa arbeta. Än större blef deras fröjd, då vi läto slagta en gris, som någon tid förut lämnats som present af en höfding. Men för att undvika en mängd ”palavers” och söka belöna friden mellan dem, måste vi stycka den i små bitar, så att hvar och en fick sin del. Dessutom fingo de sin (s. 22) vanliga ”chop”, bestående af pisangifrukt och kassavarot. Vid femtiden kallades de tillsammans i skolan medels skolklockan, och mot vanligheten infunnno de sig genast. Möjligen hade de fått en aning om, att de än ytterligare skulle blifva trakterade. Br. Skarp talade nu till dem om julens betydelse, (hela) firandet i den hvite mannens land och om ändamålet med skänkerna, som utdelas, att de voro för att påminna om den största af alla gåfvor, nämligen Jesus och det efviga lifvet i honom. Derefter utdelades till arbetarna 2 famnar blått tyg och en skjorta till dem hvar och till skolgossarna färdigsydda jackor och byxor af blårandigt tyg. Det, som arbetarna nu fingo, voro icke något extra utan deras utlofvade tyg till kläder, ehuru vi passade tillfället at nu utdela det. De kläder, som gossarne mottogo, voro förfärdigade och skänkte af vänner hemma i Sverige. Tvänne sjuka ynglingar, som under någon tid legat här vid stationen för att få vårdat sina sår, fingo äfven sin del med. Om I, älskade vänner, som hafva försakat små skärfvor och stunder till dessa kläders förfärdigande, för ett ögonblick hade kunnat se den glädje, som nu framlyste ur (texten oavslutad) – – – (fortsättning följer på s. 25, 26, 27, 28 och 29) – – – (s. 25 skriften på sidan bortbleknad till två tredjedelar) – – – - - -, vid en annan står ett matskåp och ofwanpå detta en större bokhylla. Mellan ett par af fönstren stå några lådor uppställda i hyllform, hvilka få tjänstgöra som medicinskåp. Framför fönstren, som nu till högtiden fått gardiner, stå små bord med handdukar af mörk domestik. Midt på golfvet, som är betäckt af flätade mattor, står matbordet, som äfven fått ny duk. (s. 26) I ena hörnet stå våra bössor och under bord och sängar äro en del
Typ av dokument
Arkivdokument
Tillverkad
Afrika
Kongo-Kinshasa
Sjöholm, Wilhelm
Statens museer för världskultur